П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/11769/20	

Категорія справи: 112010200	                            Головуючий в 1 інстанції:Іванов Е. А.                                      Місце ухвалення рішення: м. Одеса    	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  –   Лук`янчук О.В.
суддів             –    Бітова А.І.
–          Ступакової І.Г.
–          
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 січня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення від 16.10.2020 року та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в якому просить:
визнати неправомірним рішення відповідача, яке викладено у листі від 16.10.2020 року №9692-9497/1-02/8-1500/20 Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та виписці Київського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) з розпорядження щодо розрахунку пенсії в частині обмеження максимальним розміром під час проведення перерахунку та виплати пенсії позивачу у розмірі 17120,00 грн.;
зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу з 01.01.2020 року пенсії, виходячи з розрахунку 90% від суми місячної заробітної плати на підставі довідки прокуратури Одеської області від 04.03.2020 року №24 без обмеження максимального розміру пенсії, а також виплатити різницю в розмірі пенсії за минулий час з урахуванням раніше проведених виплат.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з 10.11.2005 року отримує пенсію за вислугу років за нормами ст.50-1 Закону України “Про прокуратуру” в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001, яка діяла на момент виходу на пенсію, у розмірі 90% чинного заробітку. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/2922/20 від 23.06.2020 року та Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2020 року позов задоволено частково, визнано протиправною та скасовано рішення ГУ ПФУ в Одеській області №951060821107 від 17.03.2020 року “Про відмову у перерахунку пенсії”, та зобов`язано відповідача здійснити перерахунок з 01.01.2020 року пенсії, виходячи з розрахунку 90% від суми місячної заробітної плати на підставі довідки прокуратури Одеської області від 04.03.2020 року №24 та виплатити різницю в розмірі пенсії за минулий час з урахуванням раніше проведених виплат. 02.10.2020 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області з заявою про виконання рішення суду та проведення перерахунку пенсії, та отримав відповідь №9692-9497/1-02/8-1500/20 від 16.10.2020 року, в якій вказано, що на виконання рішення та постанови суду пенсію перераховано та її розмір становить 35628,61 грн., однак відповідно до ч.3 ст.27 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” обмежено максимальним розміром 17120,00 грн., а суму доплати в розмірі 29947,20 грн. за період з 01.01.2020 року по 30.09.2020 року включено до реєстру судових рішень. Позивач вважає, що рішення щодо обмеження максимального розміру його пенсії є протиправним та порушує його право на соціальний захист, та за таких обставин просить позов задовольнити в повному обсязі.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області відмовлено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що враховуючи, що пенсія позивачу була призначена до набрання чинності Законом № 3668-VI  (тобто станом на 01.01.2016), то норма пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону на позивача не поширюється та до розміру пенсії не застосовуються обмеження її максимальним розміром.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнено з органів прокуратури, та з 10.11.2005 року він перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України “Про прокуратуру” в редакції закону 02.07.2015р. в розмірі 90% від середнього заробітку (а.с.13).
04.03.2020 року Прокуратурою Одеської області позивачу видано довідку №24 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсії, який становить 39587,34 грн. (а.с.14-15).
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/2922/20 від 23.06.2020 року та Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2020 року позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Одеській області задоволено частково, визнано протиправною та скасовано рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 17.03.2020 року №951060821107 щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку пенсії за вислугою років на підставі довідки прокуратури Одеської області від 04.03.2020 року №24, та зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області здійснити перерахунок ОСОБА_1 з 01.01.2020 року пенсії, виходячи з розрахунку 90% від суми місячної заробітної плати на підставі довідки прокуратури Одеської області від 04.03.2020 року №24 та виплатити різницю в розмірі пенсії за минулий час з урахуванням раніше проведених виплат (а.с.23-33).
02.10.2020 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області з заявою про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.06.2020 року по справі №420/2922/20 у повному обсязі та проведення перерахунку пенсії (а.с.16).
08.10.2020 року Київський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) ГУ ПФУ в Одеській області направив позивачу виписку з розпорядження щодо розрахунку пенсії згідно рішення суду по справі №420/2922/20 від 15.09.2020 року (а.с.19-22).
16.10.2020 року ГУ ПФУ в Одеській області листом №9692-9497/1-02/8-1500/20 надано відповідь, в якій вказується, що на виконання вказаних рішень суду пенсію перераховано та її розмір становить 35628,61 грн. 
Водночас у вказаній відповіді вказується, що відповідно до ч.3 ст.27 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсій страхування” максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність та згідно Закону України “Про державний бюджет на 2020 рік” з 01.07.2020 року прожитковий мінімум для непрацездатних осіб становить 1712,00 грн. Таким чином, розмір пенсії в сумі 17120,00 грн нараховано на жовтень поточного року, а суму доплати у розмірі 29947,20 грн за період з 01.01.2020 року по 30.09.2020 року включено до реєстру судових рішень (а.с.17-18).
Вважаючи рішення відповідача про обмеження розміру пенсії протиправними позивач звернувся до суду зданим позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову прийшов до висновку, що пенсійний орган обмежуючи розмір пенсійних виплат діяв в межах та на підставі норм законодавства України, оскільки після перерахунку пенсія позивача становила більше граничного максимального розміру, а положення Закону №3668-VI та ч.3 ст.85 Закону №1788-XII, абзацу 6 ч.15 ст.86 Закону №1697-VII неконституційними не визнавалися, є чинними, а тому є обов`язковими для застосування відповідачем.
Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Умови і порядок пенсійного забезпечення громадян України визначаються Законами України від 09.07.2003 №1058-VI "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-VI), Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ).
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Станом на дату призначення позивачу пенсії питання пенсійного забезпечення працівників органів прокуратури було врегульоване положеннями ст.50-1 Закону України “Про прокуратуру” №1789-ХІІ, частина перша якої (в редакції чинній на час призначення пенсії) встановлювала, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.
Частиною 12 ст.50-1 Закону України “Про прокуратуру” №1789-ХІІ (в редакції чинній на час призначення пенсії) передбачалося, що обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи  з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком. 
Водночас вказаний закон втратив чинність згідно із Законом України “Про прокуратуру” від 14.10.2014 року №1697-VII, крім частин 3, 4, 6 та 11 статті 50-1 зокрема.
Так, спір у цій справі стосується правомірності обмеження пенсії за вислугу років ОСОБА_1 максимальним розміром, що становить десять прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність.
Вперше обмеження максимального розміру пенсії були введені в дію Законом України “Про заходи щодо законодавчого реформування пенсійної системи” від 08.07.2011 року №3668-VI (далі – Закон №3668-VI).
Статтею 2 ЗУ "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 8.07.2011р. за  №3668-VI  (надалі -  Закон №3668-VI) встановлено, що максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до  ЗУ "Про пенсійне забезпечення", не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Тимчасово, по 31.12.2017р., максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до  ЗУ "Про пенсійне забезпечення", не може перевищувати 10740 гривень.
У відповідності до п.2  Прикінцевих та перехідних положень Закону №3668-VI  обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.
Пенсіонерам, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом і в яких розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) перевищує максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений цим Законом, виплата пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої та третьої  статті 42 Закону №1058-IV  та проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, до того часу, коли розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) відповідатиме максимальному розміру пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановленому цим Законом.
Порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам встановлюється законодавством незалежно від дати призначення пенсії (щомісячного довічного грошового утримання). Якщо внаслідок прийняття цього  Закону  розмір пенсії зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.
Наведені норми кореспондуються з положеннями ч.3  ст.85 Закону №1788-XII, відповідно до якої максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017р., максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10 740грн..
Так само, ч.3 ст.27 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 року №1058-VI визначено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Аналогічна норма передбачена і абзацом 6 ч.15 ст.86 Закону України “Про прокуратуру” від 14.10.2014 року №1697-VII, відповідно до якого максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність.
Згідно з абз.1,2 п.2 розділу ІІ "Прикінцевих та перехідних положення" Закону №3668-VI обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.
Пенсіонерам, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом і в яких розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) перевищує максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений цим Законом, виплата пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої та третьої  статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"  та проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, до того часу, коли розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) відповідатиме максимальному розміру пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановленому цим Законом.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач вважає, що норми  Закону №3668-VI  стосуються виплати пенсії, призначеної до 1.10.2011р., та розмір якої на час призначення перевищував встановлений цим Законом її максимальний розмір. 
Колегія суддів вважає такі доводи помилковими, оскільки вказану норму не можна тлумачити як підставу для скасування обмеження максимального розміру пенсій, призначених до набрання чинності Законом №3668-VI.
В даному випадку ця норма не скасовує обмеження розміру пенсії позивача, а лише визначає, що до моменту, коли розмір пенсії не відповідатиме встановленому максимальному розміру, виплата такої пенсії здійснюється без підвищень, доплат та інших перерахунків.
Колегія зазначає, що наведені в п.2  Прикінцевих та перехідних положень Закону №3668-VI  норми є спеціальними, оскільки дія їх розповсюджується на окрему групу суб`єктів, яка обумовлена певними особливостями  (зокрема, осіб, пенсія яким призначена до набрання чинності цим Законом, в яких розмір пенсії перевищує максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений цим Законом тощо).
Положення цього пункту спрямовані на врегулювання питань, які виникають у зв`язку із застосуванням  Закону №3668-VI  щодо осіб, права яких внаслідок такого застосування могли підлягати звуженню. У зв`язку з цим положення п.2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №3668-VI, а саме - усі його чотири абзаци, застосовуються у системному зв`язку між собою.
Таким чином, п.2  розділу ІІ Закону №3668-VI  в контексті перехідних положень не регулює питання обмеження максимальним розміром пенсії осіб, у яких на 1.10.2011р. вона не досягала максимального розміру (десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність).
Оскільки на момент набрання чинності  Законом №3668-VI  пенсія позивача не перевищувала законодавчо встановленого максимального розміру, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що на позивача не поширюються норми пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №3668-VI.
Отже, п. 2  Прикінцевих та перехідних положень Закону №3668-VI  деталізує умови дії положень  статті 2 цього ж Закону  лише щодо категорії пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом та перевищує встановлений максимальний розмір пенсії.
У даному контексті слід звернути увагу на правову позицію Конституційного Суду України, висловлену у рішенні від 11 жовтня 2005р. № 8-рп/2005 у  справі за конституційними поданнями Верховного Суду України та 50 народних депутатів України щодо відповідності  Конституції України  (конституційності) положень абзаців третього, четвертого п.13  розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"  та офіційного тлумачення положення частини третьої  статті 11 Закону України "Про статус суддів"  (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).
Так, у вказаному рішенні Конституційний Суд України вказав, що зміст та обсяг права громадян на пенсійне забезпечення полягає у їх матеріальному забезпеченні шляхом надання трудових і соціальних пенсій, тобто щомісячних пенсійних виплат відповідного розміру, в разі досягнення особою передбаченого законом віку чи визнання її інвалідом або отримання членами її сім`ї цих виплат у визначених законом випадках.
Встановивши у законі правові підстави призначення пенсій, їх розміри, порядок обчислення і виплати, законодавець може визначати як загальні умови їх призначення, так і особливості набуття права на пенсію, включаючи для окремих категорій громадян пільгові умови призначення пенсії залежно від ряду об`єктивно значущих обставин, що характеризують трудову діяльність (особливості умов праці, професія, виконувані функції, кваліфікаційні вимоги, обмеження, ступінь відповідальності тощо). Законодавець повинен робити це з дотриманням вимог  Конституції України, в тому числі принципів рівності та справедливості (абзаци перший, другий, третій пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).
Тобто, утверджуючи та забезпечуючи права осіб на соціальний захист, держава повинна в процесі виконання своїх соціальних обов`язків вживати заходів для забезпечення рівності між пенсіонерами.
Тлумачення п.2  Прикінцевих та перехідних положень Закону №3668-VI  в контексті розмежування пенсіонерів на дві категорії: 1) яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) була встановлена до 1.10.2011р. і розмір якої перевищував максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений  Законом №3668-VI, 2) яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) була встановлена до 1.10.2011р., але розмір якої не перевищував максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений цим Законом, може призвести до порушення принципів рівності й справедливості, спотворення розуміння сутності обов`язку держави щодо гарантування права застрахованих осіб на пенсію.
Виокремлення осіб другої вказаної групи, без застосування до них положень пункту 2  Прикінцевих та перехідних положень Закону №3668-VI, може призвести до здійснення їм подальших перерахунків (підвищень, індексацій, тощо) пенсій з можливим перевищенням встановленого статтею 2 даного Закону обмеження максимального розміру пенсії, що ставить у нерівне становище з пенсіонерами першої виділеної вище групи.
Такий підхід відповідно до п.3 ч.1  ст.1 ЗУ "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні"  вважається непрямою дискримінацією - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Колегія суддів не знаходить у такому різному ставленні правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети.
При цьому, норми п.2  Прикінцевих та перехідних положень Закону №3668-VI  є лише частиною вказаного нормативно-правового акта, не дублюються іншими актами, встановлюють межі застосування норм інституту "обмеження максимального розміру пенсії" за колом осіб в момент набуття чинності  Закону №3668-VI  та спрямовані на збереження соціальних прав і інтересів в сфері пенсійних відносин, реалізація яких мала місце до набуття вступу в силу даного Закону.
Разом з тим, з  часу набрання чинності вказаним Законом він поширює свою дію на всю територію України і розповсюджується на всіх осіб, які отримують пенсії за законодавством України (зокрема, призначені (перераховані) відповідно до нормативно-правових актів, вказаних у  ст.2 Закону №3668-VI).
Норми  ст.2 Закону №3668-VI  кореспондуються з положеннями ч.3  ст.85 ЗУ "Про пенсійне забезпечення".
Відтак, на осіб, яким пенсія перерахована відповідно до нормативно-правових актів, вказаних у  ст.2 Закону №3668-VI, та розмір якої перевищує максимальний розмір, встановлений даним Законом, поширюються приписи законодавства, чинні на час здійснення такого перерахунку.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 24 червня 2020р. у справі за №580/234/19, в якій суд відійшов від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 12 листопада 2019р. у справі за №360/1428/17.
При цьому, колегія суддів зазначає, що за такого правового регулювання та встановлених обставин, відмова відповідача у перерахунку і виплаті пенсії позивачу без обмеження граничного розміру пенсії є законною і обґрунтованою та не призвела до зменшення розміру пенсії останнього, яку він отримував до цього. В даному випадку така відмова за своєю суттю не є звуженням обсягу вже набутих позивачем прав та/або позбавленням його права на соціальний захист.
Колегія суддів зазначає, що приписами частини 5 статті 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, отже врахування рішень судів апеляційної інстанції та рішень ВАСУ нормами права не передбачено, а тому колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на такі  рішення 
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.
Крім того, зазначаю, що у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. 
Зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
А відтак, на підставі ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 

Повний текст судового рішення виготовлений  20 квітня 2021 року.

Головуючий суддя:                                                                                             О.В. Лук`янчук  

Суддя:                                                                                                                  А.І. Бітов

Суддя:                                                                                                                           І.Г. Ступакова