Номер провадження: 22-ц/813/3115/21 
Номер справи місцевого суду: 520/8118/17
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Луняченка В.О., повний текст судового рішення складений 16 грудня 2019 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1   до ОСОБА_2 , за участю третьої особи  Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі (Третя Одеська державна нотаріальна контора) про визнання договору дарування недійсним, -
в с т а н о в и в:
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа  Третя одеська державна нотаріальна контора, яка змінила назву на Київську державну нотаріальну контору у м. Одесі про визнання договору дарування недійсним, в якому просила визнати недійсним договір дарування  квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 06.03.2012 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою за №4-23, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та повернути майно у попередній стан.
В обґрунтування свого позову позивачка зазначила, що 22 березня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 склали заповіти, на підставі яких передали усе свої майно ОСОБА_1 
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проживали у квартирі АДРЕСА_1 , позивачка була їх сусідкою, доглядала за ними, допомагала матеріально.
Однак, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 стало відомо, що ОСОБА_3 , ще за його життя, 06 березня 2012 року склав договір дарування, яким передав ОСОБА_2 вищевказану квартиру.
Позивачка вважає, що ОСОБА_3 , який на момент здійснення правочину був літньою людиною не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, підписав документ проти своєї справжньої волі внаслідок застосування оману та психічного тиску з боку ОСОБА_2 .
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасуватита закрити провадження у справі.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги  ОСОБА_1 зазначає, що суд розглянув справу у її відсутність, відхиливши її клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим вийшов за межі своїх повноважень, оскільки повинен був залишити позов без розгляду на підставі ч. 5 ст. 223 ЦПК України.
Відзиву до суду надано не було.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, та їх представників, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що06.03.2012 року ОСОБА_3 за письмовою згодою дружини ОСОБА_4 , про що зазначено у самому договорі, подарував ОСОБА_2 , належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеською державною нотаріальної контори Білик О.Г. за №4-23.
04.03.2014 року ОСОБА_3 подав до Київського районного суду м. Одеси позов до ОСОБА_2 про визнання недійним договору дарування №4-23 від 06.03.2012 року у зв`язку із тим, що під час укладення договору позивач був введений в оману стосовно умов договору – замість бажаного договору довічного утримання уклав договір дарування, а крім того договором порушені права дружини, яка не надавала письмову нотаріально завірену згоду.
Ухвалою суду від 05.10.2016 року закрито провадження по цивільної справі №520/2361/14 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи – Третя Одеська державна контора, ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування у зв`язку із відмовою позивача від позову, на підставі письмової заяви про відмову , яка була подана до суду 25.08.2016 року.
22.03.2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 склали заповіти на ім`я ОСОБА_1 , із зазначенням у якості спадщини всього наявного майна, які посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланським А.В.
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_4 що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 .
Відмовляючи у задоволені позову  ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції виходив з наступного.
Частинами першою та другою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.  Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно доч.1 ст. 215 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У відповідності до вимог ч.1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ч.1-3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Частиною першою статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Відповідно до вимог ч. 1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
Судом встановлено, що позивачем заявлені вимоги про визнання недійсності правочину – договору дарування, з одночасним посилання на декілька різних підстав недійсності, у зв`язку з чим судом надана оцінка кожному із заявлених підстав.
У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у п. 16 постанови пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №362, яка була проведена експертами комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я Одеської обласної ради» з урахуванням медичної документації витребуваної судом з медичних установ, пояснень свідків та сторін, ОСОБА_3 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 , на момент укладення та підписання договору дарування від 06.03.2012 року був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Окрім висновку експерта судом прийнято до уваги, що під час свого життя, ОСОБА_3 звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання недійсним договору дарування не зазначав серед підстав відсутність усвідомлення своїх дій. З пояснень, допитаних під час судового розгляду свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не вбачалося наявний у 2012 році стан ОСОБА_3 який можливо визначити як такий, що викликає сумнів у його психічної усвідомленості.
Враховуючи данні обставини суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність доказів того, що на момент укладення і підписання договору дарування ОСОБА_3 не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
Також у позові, підписаним самим ОСОБА_3 при житті у підставах недійсності договору дарування не визначено психічний або будь-який інший тиск на нього зі сторони обдарованої особи.
Допитані в якості свідків, як з боку сторони позивача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , так і з боку сторони відповідача ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , у судовому засіданні не підтвердили про те, що їм відомо стосовно наявності психологічного тиску зі сторони ОСОБА_2 на ОСОБА_3 щодо підписання договору дарування.
Відповідає обставинам справи висновок суду про те, що позивачем не доведено наявність психологічного або фізичного тиску на ОСОБА_3 з боку обдарованої за для примусу укласти відповідний договір, що є підставою для відмови у його задоволенні за недоведеністю.
Щодо позовних вимог про визнання договору дарування недійсним з приводу навмисного оману з боку обдарованої щодо умов договору судом зазначено наступне.
У своєму позові у 2014 році ОСОБА_3 фактично посилався на помилку у розумінні правового статусу правочину, однак враховуючи, що даний позов було закрито провадженням у справі, у зв`язку із відмовою позивача від позовних вимог, викладені у самої позовної заяві обставини помилки не є належними доказами при розгляді даної справи. Жодних інших доказів наявності оману з боку обдарованої з боку позивача подані не були, та згідно викладених у позові обґрунтувань та пояснень сторони у судовому засіданні, з боку позивача доказами вважаються сам факт звернення ОСОБА_3 до суду та факт складення заповіту.
Таким чином судом вірно зазначено, що під час розгляду справи позивачем не було доведено належними та допустимими доказами факт оману ОСОБА_3 з боку ОСОБА_2 стосовно заперечення наявності обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або замовчування їх існування, що є підставами недійсності правочину.
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
На підставі з`ясованих обставин справи, суд прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним за недоведеністю позовних вимог.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 про те, що суд розглянув справу у її відсутність, відхиливши її клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим вийшов за межі своїх повноважень, оскільки повинен був залишити позов без розгляду на підставі ч. 5 ст. 223 ЦПК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки  ОСОБА_1 повідомлялася про призначені судові засідання на 06.11.2019 року та 06.12.2019 року, однак не з`являлась, надавши заяви про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим суд відповідно до вимог ч.3 ст. 223 ЦПК України, розглянув справу на підставі наявних у ній даних і доказів, враховуючи, що позов надійшов до суду ще 12 липня 2017 року, що не свідчить про порушення судом норм цивільно-процесуального законодавства.
Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначають апелянти.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France(Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2019 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 27 травня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда