Номер провадження: 22-ц/813/4576/21 
Номер справи місцевого суду: 947/24396/19
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А.П.
за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини,

                                        ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року представник ОСОБА_2 адвокат Лісовська Маріанна Миколаївна звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання зі спадкоємцем на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 . Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина на все її майно. 07.07.2016 року ОСОБА_5 склала заповіт, відповідно якого все свої майно заповіла ОСОБА_2 . 18.03.2019 року отримавши паспорт громадянина України позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом, проте їй було відмовлено у зв`язку з пропуском встановленого законом строку на прийняття спадщини та відсутністю документів, які свідчать про постійне місце проживання позивача разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 разом зі спадкодавцем ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь позивача судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи на 23.03.2021 року на 14-00 г., ОСОБА_1 подала заяву про відкладення розгляду справи з посиланням на посилення на території міста Одеси карантинних протиепідемічних заходів. При цьому з поданої ОСОБА_1 до Одеського апеляційного суду заяви не вбачається, що не явка в судове засідання 23.03.2021 року о 14-00 року пов`язана саме зі станом здоров`я заявника. Тобто іншої причини про відкладення розгляду справи крім посилання на карантинні заходи, які посилені в місті Одесі 23.03.2021 року, ОСОБА_1 не зазначила і не вказала, яким чином посилення карантинних заходів перешкодило їй з`явитися в судове засідання або забезпечити явку представника чи реалізувати свої права в режимі відео-конференції.
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тобто законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням даної конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності належним чином повідомленої ОСОБА_1 .
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам відповідає.
Задовольняючи позов, встановлюючи факт постійного проживання ОСОБА_2 разом зі спадкодавцем ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позову та доведеності даного факту.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам, засновані на законодавстві та є вірними.
З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що:
- ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 15.11.2017 р., мати ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 10.01.1995 року;
-07.07.2006 р., 11 годин 00 хвилин, ОСОБА_5 , склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Лічман І.М., зареєстрований в реєстрі №9721, відповідно до якого все своє майно заповіла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
-спадкодавець ОСОБА_5 з 04.11.2002 року була зареєстрована та на час смерті проживала за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Довідкою №223 від 13.04.2019 р., виданою Головою ОСН «10 ст.Великого Фонтану» та Домовою книгою, штампом в паспорті ОСОБА_5 ;
-29.06.2000 року батьки позивача, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 придбали житловий будинок з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 ;
-11.12.2002 року ОСОБА_5 подарувала неповнолітній ОСОБА_2 52/1000 частин житлового будинку з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 , договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Лічман І.М., реєстровий номер запису 19122, зареєстрований у КП «ОМБТІ та РОН» 04.01.2003 року, запис №40515, стор. 14, реєстрова книга 254. Це єдине майно та місце проживання ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та довідкою комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради;
-18.03.2019 року ОСОБА_2 вперше отримала паспорт громадянина України, зареєструвала місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;
-незважаючи на отримання ОСОБА_2 довідки з Єдиного демографічного реєстру про реєстрацію місця проживання 22.04.2019 року, позивач зазначає, що була зареєстрована і проживала за адресою АДРЕСА_1 , з 29.09.2000 року;
-10 квітня 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О. із заявою про отримання свідоцтва про право власності на майно за заповітом після померлої матері ОСОБА_5 , але отримала повідомлення про неможливість отримання спадку до надання доказів постійного проживання разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини у зв`язку з відсутністю реєстрації проживання за однією адресою із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Колегія суддів виходить з такого.
Ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті1218,1231 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Так, відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до п.3.22. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Мінюстом від 22.02.2012 року № 296/5 (в редакції, яка діє з 08.12.2017 року) у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.
Встановивши, що постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, суд першої інстанції вірно зазначив, що дана особа може звернутися в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки від доведення і встановлення цього факту залежить виникнення у цієї особи права на спадкування.
Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1,6 ст. 29 ЦК є житло, в якому фізична особа проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Суд вірно зазначив,що виходячи з аналізу даної норми ЦК України, а також статей 2, 3, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Тобто, відсутність реєстрації спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця сама по собі не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини ч. 3 ст. 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів.
Вірно визначившись з нормами законодавства які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції належним чином дослідивши представлені позивачем докази: 1) договір купівлі-продажу від 24.10.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман ЇМ., реєстровий № 16227, в якому зазначено місце проживання ОСОБА_2  за адресою:  АДРЕСА_1 ; 2) розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради № 1752 від 21.10.2002 року, яким надано згоду на укладення договорів купівлі-продажу; 3) Довідку №246 від 13.04.2019 р., видану Головою ОСН «10 ст. Великого Фонтану»; 4) Довідку №223 від 13.04.2019 р., видану Головою ОСН «10 ст. Великого Фонтану»; 5) Архівну довідку з Одеського автомобільно-дорожнього коледжу Одеського національного політехнічного університету від 09.09.2020 року; 6) постанову Київського районного суду м. Одеси від 06.02.2019 року про притягнення ОСОБА_2  до адміністративної відповідальності; 7) Довідку № 862 від 20.12.2017 року видану Головою ОСН «10 ст. Великого Фонтану»; 8) Довідку № 863 від 20.12.2017 року видану Головою ОСН «10 ст. Великого Фонтану», а також допитавши в судовому засіданні свідка ОСОБА_6 , показання якого узгоджуються з письмовими доказами, приєднаними до справи, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого, правильного та справедливого висновку про наявність підстав для судового захисту інтересу позивача ОСОБА_2 , як спадкоємиці щодо встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем (матір`ю позивача) на час відкриття спадщини, який не визнається іншою спадкоємицею ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення прийнято без участі відповідача не можуть бути прийняті до уваги в якості підстави для скасування рішення суду, з огляду на таке. Відповідач протягом всього часу розгляду справи в суді першої інстанції з жовтня 2019 року до вересня 2020 року неодноразово зверталася до суду з заявами про відкладення розгляду справи з різних причин. В судове засідання на 14.09.2020 року на 11-15 г., відповідач в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України вважається належним чином повідомленою (т.1 а. с. 195). За три дні до судового засідання - 11.09.2020 року відповідач звернулася до суду із заявою про зупинення провадження у справі у зв`язку з розглядом справи в адміністративному судочинстві про визнання паспорту, який виданий позивачу недійсним (т.1 а. с. 201). При цьому сам факт подання такої заяви свідчить про обізнаність відповідача про судове засідання 14.09.2020 року на 11-15 г. (дата ухвалення оскаржуваного рішення) і водночас не звільняє відповідача від явки в дане судове засідання. Проте відповідач в судове засідання не з`явилася, не повідомивши про причини не явки.
Доводи апеляційної скарги про те, що у позивача на час відкриття спадщини не було паспорта, а потім з`явився підроблений паспорт, що позивач є психічно хворою людиною, є неспроможними, набутого судом остаточного висновку, не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок судців наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 05.04.2021 року.

Головуючий                                                        О.М. Таварткіладзе 

Судді:                                                                 С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін