ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/11430/20                                        Головуючий суддя І інстанції Єрмак Н. В.
Провадження № 22-ц/818/2494/21                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших фактів, з них:.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2021 року                                      м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого судді - Яцини В.Б.
суддів:                 -Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря : Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Єрмак Н.В., по справі № 643/11430/20, за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа – Шоста Харківська міська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,
                                               встановив:
22 липня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, заінтересована особа – Шоста Харківська міська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,
Заява мотивована тим, що ОСОБА_2 проживав разом із ОСОБА_3 однією сім`єю без укладення шлюбу, вели спільне господарство і мали спільний бюджет та провели обряд вінчання. Зазначає, що встановлення вказаного факту йому необхідно для оформлення спадкових прав, після померлої ОСОБА_3 .
На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 просив суд встановити факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з липня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2020 року заяву було задоволено. 
Встановлено факт того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у період з липня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
       Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала апеляційну скаргу.
Вказала, що оскаржуваним рішенням порушені її права, судом вона не була залучена до участі у справі. До апеляційної скарги також вона надала документи, які підтверджують, що вона є сестрою спадкодавця ОСОБА_3 та зверталася до Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_4 , та є спадкоємицею 2-ї черги.
Зазначила, що ОСОБА_2 навмисно її не залучив до участі і у справі у якості заінтересованої особи, щоб вона не змогла спростувати його доводи про встановлення юридичного факту, не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки з неї вбачається спір про право, який має вирішуватися в порядку позовного провадження.
       У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить відмовити у її задоволенні, а рішення залишити без змін.
       Вказав, що на момент подання його заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю його та ОСОБА_3 без шлюбу, ОСОБА_1 не подавала заяви про прийняття спадщини, тому йому було не відомо та не могло бути відомо про те, що вона є спадкоємцем, це повністю усуває його обов`язок щодо залучення її як заінтересовану особу у справу, а також відсутність юридичного зв`язку між правами ОСОБА_1 та його правами.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення заявника та його представників, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржуване рішення не відповідає вказаним вимогам.
Згідно із частиною четвертою статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.
За змістом наведеної норми, якщо встановлення  юридичного факту пов`язується з подальшим вирішенням спору про право, цивільно-процесуальним законодавством передбачено розгляд вимоги про встановлення факту у порядку позовного, а не окремого провадження одночасно з вирішенням спору про право, оскільки не встановивши факт, особа позбавлена можливості довести наявність у не права, за захистом якого вона звернулась до суду.
Таким чином, в порядку позовного провадження можуть встановлюватися юридичні факти лише за умови, що від встановлення їх наявності або відсутності у подальшому залежить можливість вирішення спору про суб`єктивне право. У випадку, якщо встановлення наявності чи відсутності юридичного факту ніяким чином не впливає на захист права, яке визначено як об`єкт захисту, суд не має права встановлювати юридичний факт у порядку позовного провадження.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .
Відповідно до копії свідоцтва про вінчання та фотокарток ОСОБА_2 та ОСОБА_3 провели обряд вінчання в храмі Різдва Святого пророка Іоанна Хрестителя Харківської Єпархії Української православної церкви.
Згідно фото, наданих заявником та відповідно до його пояснень в судовому засіданні, він та ОСОБА_4 всі свята та дні народження святкували спільно, подорожували та відпочивали разом.
Суд також взяв до уваги надані заявником: товарний чек від 24.05.2019 року, від 09.02.2020 року на придбання товарів, гарантійний талон від 26.11.2018 року на пилосос, гарантійний талон від 12.05.2006 року на мікрохвильову піч, гарантійні талони від 02.06.2015 на мобільні телефони, які згідно пояснень заявника перебували у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час проживання однією сім`єю.
Показаннями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які були допитані у судовому засіданні, встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без укладення шлюбу.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини четверної статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від  30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.
У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. 
Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Визначальною обставиною при розгляді заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право.
У разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Виходячи із зазначеного, суд може виявити наявність спору про право як на стадії відкриття провадження так і в процесі розгляду справи.
Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.
Саме такий правовий висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18-ц (провадження № 61-39374св18).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.
Як вбачається із довідки від 11.12.2020 за № 3879/02-14 Зав. Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори за матеріалами спадкової справи № 397/2020 (номер в Спадковому реєстрі 66031834), заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 гр. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка на час смерті була зареєстрована в АДРЕСА_1 , наявні дані про те, що до складу спадкоємців входять:
гр. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ,
місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 . Заява про прийняття спадщини була зареєстрована в Книзі обліку та реєстрації спадкових справ 26 червня 2020 року за № 973);
сестра спадкодавця — ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 . (Заява про прийняття спадщини була зареєстрована в Книзі обліку та реєстрації спадкових справ 25 вересня 2020 року за № 1560).
Більше із заявами про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини ніхто не звертався.
Свідоцтва про право на спадщину на цей час не видавалися (а.с. 60).
Під час розгляду заяви ОСОБА_2 суд першої інстанції у контексті вказаної норми ст. 315 ЦПК України та наведеного заявником обґрунтуванням підстав звернення до суду із заявою про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю на день відкриття спадщини, - не з`ясував коло можливих спадкоємців після смерті ОСОБА_3 , відповідного запиту з цією метою до нотаріальної контори не зробив, внаслідок чого не з`ясував, що 25 вересня 2020 року ОСОБА_1 , сестра спадкодавця, подала заяву про прийняття спадщини, внаслідок чого у даному випадку виник спір про право цивільне і вона має бути залучена до розгляду цієї заяви в якості зацікавленої особи.
Таким чином, факти, про встановлення яких просить ОСОБА_2 , не підлягають з`ясуванню у порядку окремого провадження, оскільки із поданої заяви судом встановлено, що існує спір про право, який підлягає розгляду виключно у порядку позовного провадження з використанням відповідних процесуальних інститутів.
Відповідні висновки викладено при вирішенні аналогічних справ у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року, справа № 504/3749/16-ц, провадження № 61-1002в18; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2018 року, справа № 712/10959/17, провадження № 61-17141св18; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року, справа № 752/20365/16-ц, провадження № 61-24660св18; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2019 року, справа № 755/17463/16-ц, провадження № 61-27189св18; постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року, справа № 520/13695/17-ц, провадження № 61-13753св19; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2019 року, справа № 750/9847/18, провадження № 61-18230св19.
Задовольняючи заяву ОСОБА_2 з підстав її доведеності суд першої інстанції зазначеного до уваги не взяв, а тому помилково розглянув заяву в порядку окремого провадження.
Таким чином, обраний ОСОБА_2 порядок захисту не відповідає визначеним процедурам судової діяльності з відправлення правосуддя, разом з тим, він не позбавлений можливості захистити свій правомірний інтерес у позовному, а не окремому провадженні.
Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України необхідно задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасувати, залишити заяву ОСОБА_2 без розгляду, роз`яснивши, що він вправі звернутися з відповідними вимогами у порядку позовного провадження.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно вимог пункту 4 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» в разі залишення заяви або скарги без розгляду сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду. Отже, ОСОБА_2 не позбавлений можливості звернутися до суду першої інстанції з відповідним клопотанням про повернення йому судового збору, сплаченого за подачу заяви про встановлення факту, яку залишено без розгляду. 
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, судовий збір за її подання у розмірі 630,00 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . 
Керуючись ст.259, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст.376, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -задовольнити.
Рішення Московського районного суду м.Харкова від 26 листопада 2020 року - скасувати.
Заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа – Шоста Харківська міська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу- залишити без розгляду.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП: НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 630,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 24 травня 2021 року.

Головуючий                                                                                        В.Б. Яцина.

Судді                                                                                                      І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.