КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 757/5458/20                                                                                         Головуючий у І інстанції Миколаєць І.Ю.
Провадження № 22-ц/824/4123/2021                                                                 Головуючий у ІІ інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України

19 травня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,
за участі секретаря Тимошевської С.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - Грицаєнко Олени Павлівни на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації,
 
УСТАНОВИВ:
 
05 лютого 2020 року ОСОБА_2 , який здійснює представництво інтересів ОСОБА_1 , звернувся до Печерського районного суду м. Києва з даним позовом, в якому просив:
- визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 інформацію, поширену ОСОБА_3  ІНФОРМАЦІЯ_1  о 05 год. 50 хв. на особистій сторінці у соціальніймережі Facebook у мережі Інтернет під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 )» а саме: «Сторона профспілок виявилася найбільш проворною і фактично рейдернула увесь менеджмент. Цьому передували численні суди, збори керівних органів, блокування роботи. Керівником правління фонду став заступник голови ФПУ ОСОБА_5 , обласні відділення очолюють діти керівників ФПУ. ОСОБА_5 практично контролює правління та Наглядову раду Фонду. Виконавчий директор Фонду Баженков його людина. Згадуваним виконавчим директором Фонду було ініційовано продаж біля ста об`єктів - нерухомості у приватні руки. Плюс, за даними правоохоронців в корупційну схему Фонду вмонтовані санаторії профспілок через які йдуть мільярди гривень, частина яких по традиційним лінійним схемам обналу осідає у кишенях соціальних «нуворишів». Врешті-решт, вся ця турбулентність призвела до паралічу структури і двомільярдного боргу перед родинами -новонароджених, по «лікарняним» та, навіть, перед тими, хто покинув цей світ. Соціальний фонд майже у мільярд доларів на рік не повинен бути бізнесом профспілок; у керівництві Фонду не повинно бути бізнесменів, що «володіють» стриптиз-клубами та профспілками. Прикриваючись статусом профспілкових діячів, окремі бізнесмени корумпували соціальні фінанси та крали у немовлят, хворих та покійних»;
- зобов`язати ОСОБА_6 алину ОСОБА_7  протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену про ОСОБА_1 у публікації під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_5», що була розповсюджена ІНФОРМАЦІЯ_3 о 05 год. 50 хв. на особистій сторінці ОСОБА_3 у соціальній мережі Faсеbооk у мережі Інтернет, шляхом розміщення на особистій сторінці ОСОБА_3 у соціальній мережі Facebook у мережі Інтернет вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування».
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.02.2020 р. передано за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.06.2020 р. відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся його представник - адвокат Дубовик А.А.
В апеляційній скарзі представник позивача зазначає, що не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що розповсюджені відповідачем відомості є вираженням її суб`єктивної думки в результаті аналізу загальновідомих даних по відношенню до особи позивача, який виступає публічним діячем, а тому до такої особи розширені межі допустимої критики і така критика не може вважатись протиправною і такою, що завдає шкоди честі, гідності а діловій репутації позивача. В доводах апеляційної скарги зазначає, що позивач не є публічним діячем в розумінні положень ЗУ «Про запобігання і протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та до нього не може бути застосоване будь-яке розширення меж допустимої критики, шляхом розповсюдження про нього недостовірної інформації. 
Крім того, розповсюджена відповідачем недостовірна інформація не може бути віднесена до оціночних суджень щодо особи позивача, оскільки містить в собі інформацію про неправдиві конкретні факти.
Зазначає також, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не дав окремо кожному із висловлювань, які позивач просив спростувати, а також у їх взаємозв`язку, належної правової оцінки; не зазначив, якими доказами, поданими представником відповідача, ці обставини підтверджуються; не встановив, чи наведені в інформації обставини існували взагалі; не проаналізував чи можливо перевірити їх на предмет відповідності дійсності та чи вони фактичним твердженням; фактично самоусунувшись від вирішення справи у цій частині та встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Звертає також увагу апеляційного суду, що інформаційні роздруківки, які додані представником відповідача до відзиву на позовну заяву, жодного доказового значення не мають та не підтверджують розповсюджену відповідачем недостовірну інформацію про особу позивача.
З огляду на характер використаних відповідачем мовних засобів, інформація, яка була нею поширена, є твердженням про факти, яких не існувало, а вживання словосполучень: «сторона профспілок... рейдернула менеджмент...», «...керівників ФПУ ОСОБА_5 практично контролює правління...», «...в корупційну схему Фонду вмонтовані санаторії профспілок...», «...бізнесом профспілок; у керівництві Фонду...». «... Прикриваючись статусом профспілкових діячів... крали у немовлят, хворих та покійних... » тощосвідчить про наявність підстав звинувачувати позивача у вчиненні протиправних діянь.
Посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким поданий в інтересах ОСОБА_1 позов задовольнити повністю.
У відзиві на вказану апеляційну скаргу, представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Грицаєнко О.П. наводить обґрунтування заперечень щодо її змісту і вимог. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що ні в межах розгляду справи судом першої інстанції, ні при поданні апеляційної скарги, позивачем не було надано суду належних доказів на підтвердження існування публікації, розміщення публікації в соціальній мережі Facebook, здійснення публікації безпосередньо ОСОБА_3 .
Позивачем не було встановлено особу власника веб-сайту, на якому була розміщена відповідна публікація. Позовна заява містить лише цитування певного тексту без жодних реальних доказів його існування та розміщення в соціальній мережі, до того ж саме на сторінці відповідача та його авторства.
Крім того, посилається на необґрунтованість доводів скарги щодо неналежності позивача ОСОБА_1 до категорії осіб, які виконують публічні функції. Звертає увагу суду на тлумачення поняття «публічний діяч/публічна особа» в практиці ЄСПЛ, яке є значно ширшим, ніж визначене ЗУ «Про запобігання і протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».
Зазначає також про відсутність у публікації посиланнь на фактичні дані, які могли б завдати шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача.
Адвокат Грицаєнко О.П., як представник відповідача ОСОБА_3 , також звернулась з апеляційною скаргою на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року.
Зокрема, вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції, викладені у мотивувальній частині рішення, про відсутність підстав для стягнення на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. В доводах апеляційної скарги представник відповідача, зокрема, посилається на необґрунтованість висновку місцевого суду щодо ненадання відповідачем доказів, підтверджуючих понесення витрат на правничу допомогу, зокрема доказів внесення оплати (квитанції). Посилаючись на положення ч. 8 ст. 141 ЦПК України, а також практику Верховного Суду, згідно із якою витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи сторона їх вже сплатила чи вони лише підлягають сплаті в майбутньому, просить рішення суду в частині відмови у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. 00 коп.
У відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - Грицаєнко О.П. , представник позивача - ОСОБА_2 зазначає про необґрунтованість її доводів, вважає, що скарга подана при зловживанні представником відповідача правом на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Просить відмовити в задоволенні скарги, посилаючись на не набрання законної сили рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23.11.2020 року, що на думку представника позивача свідчить на відсутність у адвокатського об`єднання «ДЖІ ЕН ЕС ПАРТНЕРС» права на отримання встановленого договором гонорару.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Дубовик А.А. підтримав подану ним апеляційну скаргу, проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечував.
Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Грицаєнко О.П. в судовому засіданні підтримала доводи поданої нею апеляційної скарги, просила її задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити. Крім того, представник відповідача просила суд вирішити питання про відшкодування понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000,00 грн., подавши суду документи, які підтверджують розмір витрат.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - Грицаєнко О.П. слід задовольнити, з огляду на наступне.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заявленого позову, виходив із того, що позивачем не було доведено факту поширення відповідачем необмеженому колу осіб недостовірної інформації відносно позивача, що призвело до порушення особистих немайнових прав останнього. Висловлювання, що містяться в публікації, заявленій позивачем, фактично є вираженням суб`єктивної думки (особистим судженням), зробленим в результаті аналізу загальновідомих даних та обставин, тому вони не піддаються доведенню та спростуванню не підлягають.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими висновками, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Так, звертаючись із позовною заявою до суду, представник позивача  ОСОБА_8  - ОСОБА_2  вказував, що на своєму обліковому записі в мережі Facebook у мережі Інтернет ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 о 05 год. 50 хв. на особистій сторінці у соціальній мережі Facebook у мережі Інтернет розміщено публікацію під назвою під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 )» а саме: «Сторона профспілок виявилася найбільш проворною і фактично рейдернула увесь менеджмент. Цьому передували численні суди, збори керівних органів, блокування роботи. Керівником правління фонду став заступник голови ФПУ ОСОБА_5 , обласні відділення очолюють діти керівників ФПУ. ОСОБА_5 практично контролює правління та Наглядову раду Фонду. Виконавчий директор Фонду Баженков його людина. 
Згадуваним виконавчим директором Фонду було ініційовано продаж біля ста об`єктів нерухомості у приватні руки. Плюс, за даними правоохоронців в корупційну схему Фонду вмонтовані санаторії профспілок через які йдуть мільярди гривень, частина яких по традиційним лінійним схемам обналу осідає у кишенях соціальних «нуворишів». Врешті-решт, вся ця турбулентність призвела до паралічу структури і двомільярдного боргу перед родинами новонароджених, по «лікарняним» та, навіть, перед тими, хто покинув цей світ.
Соціальний фонд майже у мільярд доларів на рік не повинен бути бізнесом профспілок; у керівництві Фонду не повинно бути бізнесменів, що «володіють» стриптиз-клубами та профспілками. 
Прикриваючись статусом профспілкових діячів, окремі бізнесмени корумпували соціальні фінанси та крали у немовлят, хворих та покійних».
З метою позасудового спростування відповідачкою поширеної недостовірної інформації про позивача, представник позивача 21.01.2020 р. звернувся до відповідачки з пропозицією № 21/01/20 спростувати розповсюджену недостовірну інформацію. Ця пропозиція представника позивача отримана уповноваженою відповідачкою особою 22.01.2020р., але відповіді від відповідачки не надходило.
Відповідно до частини 4 статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (стаття 201 ЦК України).
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі "Нова газета" та Бородянський проти Росії", що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.
Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими;? ? ? 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.
Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.
У частині 2 статті 30 Закону України "Про інформацію" визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Таким чином, у силу положень статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За положеннями статті 29 Закону України "Про інформацію" суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.
При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.
В доводах апеляційної скарги представник позивача зазначає, що позивач не є публічним діячем та до нього не можуть бути застосоване будь-яке розширення меж допустимої критики, шляхом розповсюдження щодо нього недостовірної інформації.
Колегія суддів апеляційного суду вважає зазначені доводи необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до пункту 3 Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР (справа про поширення відомостей), проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.
Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.
Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо публічної особи є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (Газета «Україна-центр» проти України, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).
У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен враховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).
У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
Аналогічні положення роз`яснено судам у абзаці 3, 4 пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».
У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість.
Отже, під час ухвалення оскаржуваного рішення суд першої інстанції підставно врахував, що позивач обіймає посаду заступника Голови Федерації професійних спілок України, увійшов до правління Фонду соціального страхування України, а отже межа допустимої критики щодо нього як публічної особи є значно ширшою, а його діяльність є об`єктом суспільного інтересу, який, зокрема, втамовується продукуванням інформації щодо такої особи іншими членами суспільства.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2018 року у справі № 607/4318/16-ц зроблено висновок, що «оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати».
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується також із доводами апеляційної скарги представника позивача - ОСОБА_2 про те, що інформація, яку позивач просив спростувати, не може бути віднесена до оціночних суджень, оскільки містить в собі інформацію про неправдиві конкретні факти.
Так, оцінюючи доводи позивача, суд першої інстанції вірно виходив із того, що більшість тексту взагалі не стосується особи позивача, ряд інформації щодо ОСОБА_1 не містить жодних недостовірних тверджень, зокрема про порушення позивачем норм чинного законодавства, а більшість висловлювань є вираженням суб`єктивної думки (особистим судженням, висновком) автора, зробленим виходячи з ряду фактичних обставин, що є загальновідомими. Саме тому інформація з такої Публікації не може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності й спростуванню не підлягає.
Твердження про те, що ОСОБА_1 є керівником Правління ФСС не містить жодної недостовірної інформації та є загальновідомим фактом.
В свою чергу фраза про те, що "обласні відділення очолюють діти керівників ФПУ" вбачається як узагальнена та яка не стосується якоїсь конкретної особи, зокрема позивача, адже не містить жодного твердження про те, що саме діти ОСОБА_1 очолюють області відділення ФСС.
В даній частині Публікація не містить недостовірних відомостей та частково складається з узагальнених суб`єктивних суджень, які не стосуються особи позивача, а отже не завдає та не може завдати жодної шкоди честі, гідності та діловій репутації ОСОБА_1 .
Таким чином, вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки поширені відповідачем висловлювання не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, що виключає можливість визнання їх недостовірними. При цьому чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).
Поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Конвенції захищає погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.
Зазначене вказує на те, що зазначена інформація є оцінкою дій, висловлювання не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями.
Доводи апеляційної скарги, поданої представником позивача ОСОБА_2 висновків суду не спростовують.
Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які були б підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в справі не встановлено, відтак апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду в цій частині - залишенню без змін.
В той же час, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 - Грицаєнко О.П. щодо невірних висновків суду, наведених у мотивувальній частині рішення, про відсутність підстав для стягнення на користь відповідача витрат на професійну справничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимог відповідача в частині стягнення витрат на оплату професійної правничої допомоги мотивував своє рішення тим, що позивачем не було надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували здійснення оплати за надану правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. 
Апеляційний суд не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони не в повній мірі відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Зазначений висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі ВС у справі № 306/1198/17 від 08 квітня 2020 року.
Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно із статтею 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником відповідача разом із відзивом на позовну заявубуло надано Договір №04/07 про надання правничої допомоги від 21 липня 2020 року, укладений між Адвокатським об`єднанням «ДЖІ ЕН ЕС ПАРТНЕРС» та ОСОБА_3 . (а.с. 75-79)
Відповідно до положень п. 4. 1 та 4.3. вказаного договору сторони погодили, що за надання правничої допомоги Клієнт оплачує Виконавцю гонорар (вартість послуг) та фактичні витрати, необхідні для виконання Договору. Вартість послуг, що надаються, розраховується у фіксованому розмірі (коли можна точно визначити обсяг надання послуг, а також в інших випадках, коли сума попередньо узгоджена сторонами)в; враховуючи погодинні ставки адвоката, фахівця в галузі права, помічника адвоката (помічника юриста).
Згідно з п. 4.4 та 4.5 Договору, після завершення надання правничої допомоги або її частини Виконавець складає акт та надає його Клієнту. В Акті зазначається розмір гонорару Виконавця із розрахунку витраченого часу на надання правничої допомоги Клієнту, а також розмір фактичних витрат. Клієнт зобов`язаний оплатити Виконавцю гонорар протягом 5 календарних днів з моменту погодження Акту або з моменту коли таких Акт вважається погодженим.
Відповідно до Акту про надання послуг № 26/10-2020-01 від 26.10.2020 року, вбачається, що ОСОБА_3 отримала наступні послуги: аналіз позовної заяви ОСОБА_1 від 04.02.2020 р. про захист честі, гідності та ділової репутації, доданих документів, вимог законодавства, формування правової позиції по справі (кількість годин надання послуг - 2 години); підготовка тексту відзиву на позовну заяву від 26.10.2020 у справі №757/545/20-ц та його подання з доданими документами до Святошинського районного суду м. Києва та ОСОБА_1 (кількість годин надання послуг - 6 годин). Фіксований розмір вартості наданих послуг - 10 000 гривень.
Відповідно до п. 4 Акту, сторони домовились, що оплата за надану правничу допомогу може бути здійснена як в готівковій, так і в безготівковій формі протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту набрання рішенням у справі № 757/545/20-ц законної сили. (а.с. 80)
Відповідачем також подано Рахунок фактуру №26/10-2020-01 до договору про надання правничої допомоги №04/07 від 21.07.2020 року на суму 10 000 грн. (а.с. 81)
Також в матеріалах справи міститься ордер серії АІ №1060674, виданий адвокатським обєднанням «ДЖІ ЕН ЕС ПАРТНЕРС», відповідно до якого адвокат Грицаєнко Олена Павлівна має право на представлення інтересів ОСОБА_3 у Святошинському районному суді міста Києва та Київському апеляційному суді (а.с. 82).
Позивачемне подано будь-яких заперечень щодо заявленого відповідачем розміру витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню.
Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення витрат на правову допомогу та обґрунтованості таких витрат, колегія суддів враховує наступне.
У п.п. 113-117 рішення ЄСПЛ у справі "Бєлоусов проти України" від 07 листопада 2013 року, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що навіть у разі не сплати заявником адвокатського гонорару на час розгляду справи, витрати за цим гонораром є "фактично понесеними", оскільки заявник має сплатити такий гонорар згідно із договірними зобов`язаннями.
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року по справі 755/9215/15-ц ВП ВС роз`яснила, що положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" 536/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З врахуванням вищенаведеного, а також того, що представником відповідача надано документи, які підтверджують характер та мають опис наданих послуг, який відповідає та є співмірним із характером правовідносин, які склалися між сторонами та складністю справи, колегія суддів вважає обґрунтованою суму компенсації правничої допомоги в розмірі 10 000 грн.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Крім того, керуючись положеннями ч. 13 статті 141 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду вважає також обґрунтованими вимоги представника відповідача щодо компенсації витрат на правничу допомогу, які були понесені відповідачем ОСОБА_3 у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, в розмірі 5 000 грн., які підтверджуються Актом про надання послуг №08/04-2021-01 від 08.04.2021 року, рахунком -фактурою № 08/04-2021-01 від 08.04.2021 року, доданими адвокатом Грицаєнко О.П. до відзиву на апеляційну скаргу. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 374. 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - Грицаєнко Олени Павлівни - задовольнити.
Скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені останньою витрати на професійну правничу допомогу при розгляді справи у суді першої інстанції в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 коп.
В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені останньою витрати на професійну правничу допомогу при розгляді справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 20 травня 2021 року.
 
Реквізити сторін:
Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 
 
Відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .
 
Суддя-доповідач                                                        Таргоній Д.О.
  
  Судді:                                                                          Голуб С.А.
                                                                                                                                                                                                                 Ігнатченко Н.В.