ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/12816/20	Головуючий у 1-й інстанції Грицай К.М. 	
Провадження № 22-ц/817/461/21 	Доповідач - Парандюк Т.С.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Парандюк Т.С. 
суддів -  Щавурська Н. Б., Храпак Н. М., 
за участю секретаря: Боднар Р.В.
та сторін: позивача ОСОБА_1 , представника апелянта ОСОБА_2 - адвоката Мовчана А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/12816/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 лютого 2021 року, ухваленого суддею Грицай К.М., повний текст якого складений 15 лютого 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:
       у серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в сумі 23 000 (двадцять три тисячі) гривень та моральної шкоди у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.
       В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 18 листопада 2019 року між сторонами укладено договір позики грошових коштів, що підтверджується розпискою позичальника від 18 листопада 2019 року. Відповідно до договору позики позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 23 000,00 грн., а позичальник зобов`язався до 18 лютого 2020 року повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів. На час подання позову до суду, ОСОБА_2 умови розписки не виконав, борг не повернув, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти та моральну шкоду. 
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та моральної шкоди — задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 за договором позики в сумі 23 000 (двадцять три тисячі) гривень.
       Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.
       У задоволенні решти позовних вимог — відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 лютого 2021 року по справі №607/12816/20 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що воно є незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню, оскільки судом не враховано вимоги ЦПК України.
       В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив, що судом не враховано факт відсутності боргового зобов`язання, адже, із розписки не вбачається, для чого ці кошти були передані йому. Разом з тим, вказує, що ОСОБА_1 був його роботодавцем і коли він вирішив звільнитися із займаної посади та звернувся з вимогою про повернення йому трудової книжки, позивачем було відмовлено, мотивуючи тим, що під час відрядження за кордон ним було витрачено забагато коштів на пальне. У зв`язку з чим, ОСОБА_1 зобов`язав ОСОБА_2 написати розписку під його диктовку. Вказує на те, що в розписці він написав про отримання грошових коштів в борг, проте, він мав на увазі те, що дані кошти, які знаходилися на банківській карточці, йому були видані як аванс для оплати розходів у поїздці. Під час відрядження за кордон йому було надано банківську карту, через яку він здійснював оплату поїздки (пальне, платні дороги, харчування та ін.), а готівки йому не передавалось.
       Позивач своїм правом на відзив не скористався.
       У судовому засіданні представник ОСОБА_2 — адвокат Мовчан А.О. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній.
        ОСОБА_1 апеляційної скарги не визнав, вважаючи рішення суду обґрунтованим та законним, пояснивши, що відповідач у нього не працював, а перебував у трудових відносинах із його сином. Розписка ОСОБА_2 була написана добровільно для отримання коштів на лікування, а не для поїздки за кордон.
       Заслухавши пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.
       Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами 19 листопада 2019 року укладено договір позики, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 кошти в сумі 23 000,00 грн. та зобов`язувався повернути до 18 лютого 2020 року. Факт отримання коштів відповідач підтвердив в судовому засіданні. Станом на 18 лютого 2020 року борг позивачу в сумі 23 000,00 грн. не повернуто. Таким чином, діями відповідача порушено права позивача, які підлягають захисту, шляхом стягнення із відповідача на користь позивача суми боргу. Відповідач ОСОБА_2 на обґрунтування своїх заперечень в судове засідання не надав підтверджень, що між ним та позивачем виникли правовідносини на підставі трудового договору, а не із договору позики грошових коштів, оскільки вказана розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх у визначеній сумі на іншій підставі, зокрема для здійснення діяльності, що випливає із трудових відносин на підставі трудового договору. Надані ним докази не є належними та такими, що спростовують встановлені судом обставини. Позивач не надав суду будь-яких доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральних страждань діями відповідача. Також, відшкодування моральної шкоди не передбачено умовами укладеного між сторонами правочину. З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди.
       Колегія суддів, з даними висновками суду першої інстанції погоджується, виходячи з такого.
       Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       У статті 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства окремо виділено свободу договору, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.
       Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
       Судом встановлено, що 18 листопада 2019 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 23 000,00 грн. та зобов`язався повернути у строк до 18 лютого 2020 року, що підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_2 від 18 листопада 2019 року (а.с. 43).
       Відповідач ОСОБА_2 , в порушення умов договору, взяті на себе зобов`язання не виконав та не повернув ОСОБА_1 позичені грошові кошти у встановлений строк.
       Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України у поєднанні зі статтею 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що є принципом договірного права.
       Відповідно до частин першої-третьої статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, що не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства або врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства свої правовідносини, які не врегульовані цими актами, або у договорі відступити від актів цивільного законодавства і врегулювати їх на власний розсуд, за виключенням, якщо у цих актах прямо зазначена заборона відходу від їх положень або якщо їх обов`язковість для сторін випливає з їх змісту або з суті правовідносин, що виникли між сторонами.
       Отже, зазначені норми цивільного законодавства суттєво розширили можливість учасників на врегулювання своїх правовідносин на свій розсуд.
       Таке врегулювання повинно здійснюватися одночасно з врахуванням добросовісності поведінки та обов`язковості виконання взятих на себе зобов`язань.
Положеннями статті 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актам цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
       Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
       У частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
       Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
       Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
       Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
       Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
       Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
       У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
       Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 у справі №917/1739/17 зроблено висновок про те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
       Таким чином, згідно із принципом “jura novit curia” (“суд знає закони”) неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
       Разом із тим, відповідно до положень статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
       Обов`язки та права у відповідності до статті 202 ЦК України виникають, у тому числі, із правочинів, оскільки правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення її має бути вільним і відповідати внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та повинен бути спрямованим на настання реальних наслідків, що обумовлені ним (стаття 203 ЦК України).
       Аналіз зазначених правових норм у поєднанні із положенням статті 6 ЦК України дає підстави для висновку, що Цивільний кодекс як кодифікований акт у галузі цивільного права не містить вичерпного переліку всіх видів договорів і не передбачає повної правової регламентації, а тому особа вправі врегулювати свої правовідносини шляхом укладання правочину, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.
       Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
       У статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
       За таких обставин, пред`явлення позову про стягнення зазначених коштів є способом зобов`язання відповідача виконати взяті на себе зобов`язання за розпискою.
       Правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.
       Отже, зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору.
       З`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
       Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.
       У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
       У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.
       У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення коштів за розпискою.
       У разі пред`явлення позову про стягнення коштів позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення правочину і його умов.
Отже, досліджуючи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу правовідносин, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
       ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин.
       Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
       За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
       Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
       Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
       Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
       У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
       Факт існування розписки, у якій ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання сплатити ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 23 000 (двадцять три тисячі) гривень, свідчить про реальний характер зобов`язальних правовідносин, що виникли між сторонами. Факт не отримання цих коштів ОСОБА_2 не спростовує.
       Доводи апелянта на те, що ці кошти ним були отриманні для поїздки за кордон, оскільки позивач був його роботодавцем, не заслуговують на увагу, так як спростовуються копіями шляхових листів, де зазначено роботодавець ФОП ОСОБА_3 , а не ОСОБА_1 .
       Також є голослівними посилання апелянта на те, що при звільненні з роботи йому було відмовлено у видачі трудової книжки із-за великого розходу палива за межами України під час його поїздки і у зв`язку з цим написана розписка не знайшли свого підтвердження жодним доказом і спростовуються оригіналом розписки, де зазначено, що спірні кошти отриманні в борг.
       Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої (частина перша та пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).
       Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
       Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
       Враховуючи той факт, що позивачем не доведено належними та допустими доказами нанесення йому моральної шкоди, то суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині.
       Відсутність у розписці посилання, що на виконання саме якого зобов`язання відповідач повинен сплатити обумовлену суму грошових коштів позивачу, не має правового значення для вирішення спору, оскільки дана обставина не є обов`язковою умовою договору позики.
       Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 лютого 2021 року — залишити без змін, оскільки висновки суду першої інстанції відповідають вимогам матеріального та процесуального права, матеріалам справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують їх.
       Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на ОСОБА_2 в межах ним понесених у відповідності до вимог ст 141 ЦПК України.        
       У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
       Керуючись ст. ст. 35, 259, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 — залишити без задоволення. 
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 лютого 2021 року — залишити без змін.
       Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на ОСОБА_2 в межах ним понесених.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених статтею 389 частиною 3 ЦПК України.
       Повний текст постанови виготовлений 23 квітня 2021 року.

Головуючий: Парандюк Т.С.

Судді: Храпак Н.М. 

Щавурська Н.Б.