Єдиний унікальний номер справи 359/6928/20
Провадження №22-ц/824/6459/2021

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
15 квітня 2021 року                                                                                                  місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді     Журби С.О., 
суддів                           Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Сас Ю.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, тимчасово виконуючий обов`язки голови правління Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що працював у вказаному товаристві на різних посадах з 03 вересня 2009 року. 
25 червня 2015 року за сумлінну працю в системі дорожнього господарства він нагороджений грамотою ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України».
Контракт з позивачем не укладався, між сторонами існував безстроковий трудовий договір. 
Згідно протоколу №26 від 30 листопада 2015 року на загальних зборах профспілкової організації ПАТ ДАК «Автомобільні дороги України» на підставі результатів відкритого голосування його було обрано новим головою профспілкового комітету. В зв`язку з його звільненням 08 липня 2020 року було проведено збори первинної профспілкової організації АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» та обрано нового голову профспілки. 
09 червня 2020 року позивачу було вручено повідомлення проте, що із зв`язку із введенням в дію з 09 червня 2020 року нового штатного розпису працівників апарату АТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» його посада ліквідована, у зв`язку з чим він підлягає звільненню по закінченню двомісячного терміну з дня вручення попередження за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. 
10 серпня 2020 року згідно наказу №І78-ВК від 07 серпня 2020 року акціонерного товариства Державна акціонерна компанія» «Автомобільні дороги України» позивача звільнено з посади провідного інженера відділу автомобільних доріг та безпеки руху у зв`язку з ліквідації посади. 
Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки воно відбулось з порушенням вимог законодавства щодо порядку звільнення працівників, обраних до складу виборних профспілкових органів, а саме ст. 252 КЗпП України. Також вказував про те, що при повідомленні про звільнення 09 червня 2020 року збори профспілкового комітету не проводились, згоди на його звільнення не надавалось, також згода не надавалась від Київської організації профспілок працівників автомобільного транспорту та шляхового господарства.
У зв`язку з вищевикладеним позивач просив суд поновити його на роботі на посаді провідного інженера відділу автомобільних доріг та безпеки руху акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» з 11 серпня 2020 року; стягнути з акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, який становить 33037,34 грн., з моменту звільнення і до дня ухвалення судом рішення про поновлення на роботі; судові витрати покласти на відповідача.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2021 року вищевказаний позов задоволено частково; поновлено ОСОБА_1  на посаді провідного інженера відділу автомобільних доріг та безпеки руху Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» з 11.08.2020 року; з АТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.08.2020 по 19.01.2021 включно (111 робочих днів) у розмірі 105462 грн. 21 коп. з утриманням обов`язкових податків та зборів в порядку, визначеному Податковим кодексом України; в задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважав доводи апелянта неналежними, а оскаржуване рішення - законним та обґрунтованим. Просив відмовити у задоволенні скарги а рішення суду - залишити без змін.
За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду проходить до наступних висновків:
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
У відповідності до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
За таких умов перегляд оскаржуваного рішення апеляційним судом здійснювався в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Заперечуючи проти законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, апелянт зазначав про те, що суд безпідставно не взяв до уваги наступні обставини:
-         виключення позивача з членів профспілкової організації за його волевиявленням;
-         позивач припинив свої повноваження як голови профспілки за власним бажанням;
-         відповідач направляв до профспілкової організації звернення про погодження звільнення позивача, однак така організація у встановлений термін своєї відповіді не надала, відтак в силу положень ч. 5 ст. 44 КЗпП вважається, що така згода була отримана. Крім того така згода була отримана судом в ході розгляду справи .
Дослідивши вказані доводи апелянта, колегія суддів не може погодитися з його твердженнями щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення. 
Свої позовні вимоги позивач ґрунтував на положеннях ч. 4 ст. 252 КЗпП, якою встановлено, що звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення строку, на який обирався цей склад (крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі у зв`язку із станом здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законом передбачена можливість звільнення з роботи чи служби). Така гарантія не надається працівникам у разі дострокового припинення повноважень у цих органах у зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків або за власним бажанням, за винятком випадків, якщо це пов`язано із станом здоров`я.
З аналізу вказаної норми вбачається, що звільнення за ініціативи власника або уповноваженого ним органу працівника, який обіймав посаду в профспілковому органі, на протязі одного року після припинення ним повноважень допускається лише за наявності певних умов, вичерпний перелік яких визначений положеннями даної норми. 
Одна з таких обставин стосується певних підстав для звільнення працівника, однак в даному випадку вона застосована бути не може, оскільки позивача було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням його посади. 
Інша група обставин, які обумовлюють нерозповсюдження вищевказаних гарантій на працівника, стосується підстав дострокового припинення його повноважень у профспілкових органах, зокрема:
1.      у зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків;
2.      у зв`язку з власним бажанням за винятком випадків, якщо це пов`язано із станом здоров`я.
З протоколу зборів профспілкового комітету АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» №7 від 08 липня 2020 року вбачається, що роботу профспілкового комітету за час, коли його очолював позивач, було визнано задовільною. За таких умов мова про припинення повноважень позивача в такому органі через неналежність виконання своїх обов`язків йти не може.
Не містить вищевказаний протокол зборів профспілкового комітету і відомостей щодо припинення повноважень позивача як голови такого комітету за власним бажанням, оскільки жодних відомостей з цього приводу вказаний документ не містить. Більш того, в протоколі зазначено про переобрання посадових осіб профспілкового комітету саме через звільнення працівників, які обіймали такі посади, у зв`язку із скороченням чисельності штату. 
Сама диспозиція правової норми стосовно припинення повноважень особи в профспілковому органі за власним бажанням потребує наявність відповідного волевиявлення такої особи, яке може бути здійснене в усній, в письмовій, або ж в конклюдентній формі. В той же час доказів наявності такого волевиявлення ні згаданий вище протокол, ні інші матеріали справи не містять.
Приписами ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Таким чином, зважаючи на відсутність доказів волевиявлення позивача на припинення повноважень голови профспілкового комітету, враховуючи, що сам позивач категорично не визнає таких посилань відповідача, у суду відсутні підстави для прийняття зазначеної позиції роботодавця. При цьому сам факт виходу позивача із членів профспілкового комітету в подальшому, вже після того, як його повноваження голови профспілкового комітету були припинені, не може бути доказом того, що припинення таких повноважень також відбувалися за його ініціативою, оскільки дані обставини відрізняються одна від одної та мають як різні передумови, так і наслідки.
Не можуть слугувати належним обґрунтуванням невідповідності рішення суду першої інстанції і посилання апелянта щодо дотримання ним вимог ст. 43 КЗпП України, оскільки з тексту ст. 252 КЗпП України вбачається, що передбачені нею гарантії є додатковими по відношенню до загального порядку, відтак дотримання такого загального порядку (передбаченого ст. 43 КЗпП України) не може автоматично вважатися й дотриманням вимог ст. 252 КЗпП України.
Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» залишити без задоволення. 
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
                                                                                                                   
Головуючий                                                                                                  С.О. Журба
 
Судді                                                                                                              Т.О. Писана 
 
                                                                                                                        К.П. Приходько