ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
12 квітня 2021 року                                                                     м. Київ
 
справа № 361/9428/20
провадження № 22-ц/824/4837/2021
 
Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого  - Іванової  І.В. 
суддів  - Невідомої Т.О., Пікуль А.А.
при секретарі  - Ярмак О.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2021 року у складі судді Василишина В.О., про забезпечення позову у справі за позовом  ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Писаного Віктора Григоровича, акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_1 , про скасування реєстрації права власності на нерухоме майно,
встановив:
 У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Писаного В.Г., АТ «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_1 , в якому просила визнати протиправним рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно -
приватного нотаріуса Броварського МНО Київської області
Писаного В.Г. про внесення до Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно запису про право власності: 38797639 від 22 жовтня 2020 року щодо будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; визнати протиправним та скасувати внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 38797639 від 22 жовтня 2020 року щодо зазначеного будинку за ОСОБА_1 ; визнати протиправним та скасувати Свідоцтво про право власності, видане 22 жовтня 2020 року
приватним нотаріусом Писаним В.Г. за реєстровим номером 1595.
У січні 2021 року позивач звернулась до суду із заявою, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний будинок та заборони ОСОБА_1 вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаного будинку.
Заява мотивована тим, що 22 серпня 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 410/146/06-Ж, а також додаткову угоду до кредитного договору від 22 серпня 2006 року
№ 410/146/06-Ж, іпотечний договір від 22 серпня 2006 року № 06/1-130, договір про внесення змін до іпотечного договору від 17 листопада 2009 року, договір поруки від 17 листопада 2009 року № 02-10/566 та договір про внесення змін до договору поруки від 23 лютого 2012 року. 
За умовами іпотечного договору іпотекодавець ОСОБА_2 передала в іпотеку власне нерухоме майно, а саме: будинок з усіма надвірними будівлями та спорудами загальною площею 87,8 кв.м., житловою площею 53,1 кв.м., а також надвірні будівлі і споруди та земельну ділянку площею 0,0657 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого підсобного господарства; земельну ділянку площею 0,0432 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель; земельну ділянку площею 0,0225 га, з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства. 
Як зазначила позивач, станом на грудень 2020 року між нею та АТ «Укрсоцбанк» триває судовий спір щодо стягнення з неї заборгованості за кредитним договором у сумі 655 702 грн. та заборгованості за відсотками у сумі 348 633 грн. 36 коп.
Проте, 12 листопада 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна їй стало відомо, що приватний виконавець Кравець В.В. виніс постанову від 16 грудня 2019 року про арешт іпотечного майна. Крім того, приватним нотаріусом Писаним В.Г. видано свідоцтво від 22 жовтня 2020 року за реєстром № 1595 про право власності на вказане вище нерухоме майно на ім`я ОСОБА_1 .
 Позивач вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до незаконної передачі чи/або відчуження відповідачами та третьою особою у подальшому спірного нерухомого майна, що спричинить неможливість ефективного поновлення її прав та законних інтересів та призведе до значних порушень, у тому числі, неможливості виконання рішення суду, тому просила її заяву про забезпечення позову задовольнити.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2021 року заявуОСОБА_2 задоволено частково.
Вжито заходи забезпечення позову  ОСОБА_2 шляхом накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 (номер запису про право власності: 38797639).
В іншій частині заяви відмовлено.
В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_1 просить скасувати зазначену ухвалу, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що оскаржувана ухвала негативно впливає на його права щодо будинку та фактично перешкоджає йому вільно розпоряджатись ним.
Крім того, скаржник посилається на те, що у заяві про забезпечення позову відсутні докази існування порушеного права заявника, наявності спору між ним та позивачем. 
Учасники справи належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується судовими повістками, направленими згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на їх електронні адреси, до суду апеляційної інстанції не з`явилися, апелянт ОСОБА_1 надіслав заяву про розгляд скарги без його участі, інших клопотань не надійшло, тому колегія суддів вирішила за можливе провести судове засідання у  відсутність учасників, згідно ст. 372 ЦПК України.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Частинами першою, другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України).
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.
Положеннями статті 152 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є  накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз`яснено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (пункт 4).
Крім того, пунктами 1-4 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. (пункт 4 Постанова Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).
З матеріалів справи вбачається, що нерухоме майно, а саме будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 , який не є відповідачем у даній справі.
Частково задовольняючи заяву про забезпечення та накладаючи арешт на майно ОСОБА_1 , суд виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову в разі його задоволення може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком, оскільки суд першої інстанції не врахував зазначених положень закону та не надав належної оцінки доводам ОСОБА_1   про те, що спір щодо скасування рішення та реєстраційного запису державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, свідоцтва про право власності, яке зареєстроване за ОСОБА_1 , який не є відповідачем у справі, тому відсутній зв`язок між заявленими позовними вимогами та способом забезпечення позову, про який просила позивач.
Відтак, суд першої інстанції неправильно застосував норми ЦПК України, оскільки арешт може бути накладено на майно відповідача, а не особи, яка не притягнута до участі у справі в якості відповідача, про що судам роз`яснено у пункті 3 наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України. Також суд повинен виходити із наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. 
За таких обставин, судова колегія вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволені заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову з викладених вище підстав.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
                                                                                                                        
 постановив :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити. 
Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2021  року скасувати та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.
 
Повний текст складений 12 квітня 2021 року
 
Головуючий:                                                                              

 
Судді :