Постанова                                    
Іменем України                      
 
02 червня 2021 року 
м. Київ
справа № 202/4443/18
провадження № 61-19276св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Жданової В. С., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,          
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 ,
відповідачі: Дніпровська міська рада, Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , департамент житлового господарства Дніпровської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справуза позовом  ОСОБА_1 , яка діє                    у своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання ордера на заняття житлового приміщення недійсним, виселення, визнання права користування житловим приміщенням та вселення
 
за касаційною скаргою адвоката Карлаша Івана Анатолійовича як представника ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду                                  м. Дніпропетровська від 18 червня 2020 року у складі судді Слюсар Л. П. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Деркач Н. М., Макарова М. О.,  
 
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2018 року ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом, уточнивши який просила визнати за нею та її малолітньою донькою ОСОБА_2 право користування кімнатою АДРЕСА_1 з правом реєстрації в ній місця проживання; вселити її та її малолітню доньку ОСОБА_2 у вказану кімнату; зобов`язати Дніпровську міську раду укласти з нею договір найму цієї кімнати; визнати недійсним та скасувати ордер                        від 08 червня 2018 року серії НА № 305 на заняття цієї кімнати ОСОБА_3 , розпорядження департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 07 червня 2018 року № 472 про надання ордера на заняття вказаної кімнати ОСОБА_3 ; визнати недійсним типовий договір найму житлового приміщення у гуртожитках комунальної власності територіальної громади                     м. Дніпра від 14 червня 2018 року № 51006136, укладений між КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради та ОСОБА_3 на заняття кімнати АДРЕСА_1; виселити ОСОБА_3 з указаної кімнати без надання іншого житлового приміщення.
 
На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що з 2008 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_4   у  кім. АДРЕСА_1 , в якій він проживав на підставі ордера на зайняття жилого приміщення. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_2 ,                            а ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровано шлюб.   
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, після його смерті позивач разом                з донькою залишилася проживати в гуртожитку, оскільки іншого житла вони не мають, однак 08 червня 2018 року працівники КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради їх виселили із застосуванням фізичної сили, особисті речі виставлені, замки на вхідних дверях змінені, в результаті чого вона не може потрапити до житла.
 
Позивач уважає, що вона з донькою набули права користування спірною кімнатою, оскільки були вселені до неї  наймачем як члени його сім`ї. 
  
Ураховуючи правомірне користування спірною кімнатою, їх виселення з неї було незаконним та самоправним, як незаконним було і вселення ОСОБА_3 до цієї кімнати, адже її не можна було вважати вільною, тому вона не могла бути надана в користування  ОСОБА_3 .  
 
Посилаючись на наведене, позивач просила позовні вимоги задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 18 червня                      2020 року в задоволенні позову відмовив.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довела, що вона набула право користування спірною кімнатою та ця кімната є їхнім «житлом»                у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) та є єдиним місцем проживання.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду 
Дніпровський апеляційний суд постановою від 17 листопада 2020 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2020 року залишив без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована  тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання за нею та її малолітньою донькою права користування кімнатою в гуртожитку, вселення та зобов`язання укласти з нею договір найму житлового приміщення у зв`язку з недоведеністю.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву  на неї, їх узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 26 грудня 2020 року,                  адвокат Карлаш І. А. як представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішення застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 23 січня                      2018 року у справі № 521/10070/14.
На обґрунтування касаційної скарги зазначає про те, що оскаржувані судові рішення є незаконними і необґрунтованими, тому підлягають скасуванню.
Ухвалюючи рішення у справі, суди не взяли до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Позивач тривалий час проживала у квартирі, що є достатньою підставою для того, щоб уважати це житло належним їй в розумінні статті 8 Конвенції, а тому подальше її виселення з цього житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Чоловік позивача мав право вселити її з донькою до квартири як членів сім`ї, чим і скористався, тому з моменту вселення вона набула право користування спірною квартирою нарівні з чоловіком, а наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання правакористування нею.
Після свавільного виселення позивача з донькою зі спірної кімнати в ній був зареєстрований ОСОБА_3 , який на теперішній час є її наймачем, хоча відповідно до частини другої статті 58 ЖК УРСР ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ураховуючи, що позивач з дитиною мала право користування цією кімнатою, тому на момент вселення ОСОБА_3 кімнату не можна було вважати вільною та вона не могла бути надана в користування іншій особі.
Суди не надали оцінки доводам позивача щодо її проживання у квартирі                         з 2008 року однією сім`єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу, що підтверджується показами сусідів, які були допитані судом першої інстанції як свідки.  
Відсутність доказів звернення позивача до ДМР із заявою про укладення договору найму квартири не є підставою для її виселення, адже норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не пов`язують право користування житлом члена сім`ї наймача з фактом звернення їх для укладення договору найму, а тому посилання суду на цю обставину є помилковим.
15 квітня 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив Дніпровської міської ради на касаційну скаргу, який мотивований тим, що суди повно дослідили наявні докази та встановили, що позивач не надала жодного належного доказу щодо її вселення до спірної кімнати та її проживання разом із малолітньою донькою: отримання поштової кореспонденції, перебування на обліку                               в поліклініці за місцем проживання, зазначення цієї адреси за місцем роботи, виписка дитини з полового будинку за місцем проживання та перебування дитини на диспансерному обліку за цією адресою, відвідування дитини дитячого садка та школи за місцем проживання.
Тим самим суб`єктивне цивільне право (інтерес) позивача не було порушене, не визнане чи оспорене відповідачем для того, щоб застосувати обраний нею спосіб захисту, з урахуванням того факту, що вона не дотримала порядку вселення                     у приміщення гуртожитку, визначеного чинним законодавством. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 10 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
22 березня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно з ордером від 28 жовтня 2002 року № 195, виданим Дніпропетровським домобудівельним комбінатом РБЕУ «Наш дім», ОСОБА_4 в користування надано кімнату АДРЕСА_1 , загальною площею 16,8 кв. м, житловою -11,3 кв. м, коридор - 3,2 кв. м, санвузол 2,3 кв. м, в якій він зареєстрований                       з 19 листопада 2002 року.
Відповідно до довідки КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради                                    від 26 вересня 2018 року ОСОБА_4 був відкритий особовий рахунок                            № НОМЕР_2 в гуртожитку на АДРЕСА_1 у КП «Жилсервіс 5» ДМР з моменту прийняття гуртожитку на баланс підприємства 01 липня 2013 року (ордер відсутній). З 01 листопада 2017 року особовий рахунок закритий на підставі акта майстра дільниці ОСОБА_9 про смерть.
ОСОБА_4 є батьком, а ОСОБА_1 - матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , видане Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 22 грудня 2009 року).
14 лютого 2014 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 , після реєстрації шлюбу прізвище дружини - ОСОБА_1 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 , видане Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції).
Згідно з довідкою КП «Жилсервіс 5» ДМР від 18 грудня 2017 року № 4299, ОСОБА_1 була зареєстрована на АДРЕСА_2 та знята з реєстрації                   24 лютого 2017 року.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4  помер, на день смерті був зареєстрований і проживав у кімнаті АДРЕСА_1 . 
Розпорядженням департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 07 червня 2018 року № 472  про  надання  житлової  площі  та  реєстрації                в гуртожитку комунальної власності територіальної громади м. Дніпра надано дозвіл сім`ї ОСОБА_3 зі складом родини одна особа (ОСОБА_5) на зайняття житлової площі та реєстрації в кімнаті АДРЕСА_1 у гуртожитку комунальної власності територіальної громад АДРЕСА_1 , житловою площею 11,3 кв. м. 
Відповідно до ордера на житлову площу серії АА № 305, виданого департаментом Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 має на право зайняття зі складом родини 1 особа житлової площі 11,3 кв. м. в гуртожитку на АДРЕСА_1 постійно.
14 червня 2018 року між КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради та ОСОБА_3 укладено типовий договір № 51006136 найму житлового приміщення у гуртожитках комунальної власності територіальної громади                         м. Дніпра, а саме спірного житлового приміщення. 
Відповідно до картки реєстрації особи ОСОБА_3 з 25 червня 2018 року зареєстрований у спірній кімнаті гуртожитку. 
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми                                            права  у  подібних  правовідносинах,  викладеного  у  постанові  Верховного  Суду   та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується                        з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку   судові   рішення,   суд  касаційної  інстанції  в  межах  доводів  та  вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє  правильність  застосування  судом  першої  або  апеляційної  інстанції норм матеріального чи процесуального права і не  може  встановлювати  або (та) 
 
вважати  доведеними  обставини,  що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права                     в межах   касаційної   скарги,   дійшов   висновку,   що  касаційна   скарга                          підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або за рішенням суду.
 
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
 
Згідно зі статтею 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити                       в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
 
У свою чергу, відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
 
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
 
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
 
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
 
Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж дня відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.
 
Аналогічний за змістом висновок міститься у постановах Верховного Суду                        від  09 березня 2021 року у справі № 565/1499/19, від 23 січня 2018 року у справі № 521/10070/14.
 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Звертаючись до суду з цим позовом  ОСОБА_1 наполягала на тому, що вона з 2008 року разом з малолітньою дочкою та ОСОБА_4 , з яким у 2014 році уклала шлюб, проживала у спірній кімнаті, тому набула право користування нею, що можуть підтвердити її сусіди, яких вона просила викликати та допитати як свідків.
 
Суди встановили, що ОСОБА_4 на законних підставах користувався спірною кімнатою, між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 14 лютого 2014 року укладено шлюб,   ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є донькою ОСОБА_1 і              ОСОБА_4 .
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з недоведеності заявлених позивачем вимоги, оскільки суд критично оцінив показання свідків              ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , адже вони повідомили про факт винесення речей зі спірної кімнати, а, як відомо з відеозапису, відбувалося вселення                      в кімнату згідно з ордером ОСОБА_3 та звільнення кімнати від речей колишнього наймача ОСОБА_4 , кімната була тривалий час опечатана, інших доказів проживання у спірній кімнаті позивач не надала.
 
Однак, суд у цій справі залишив поза увагою та не надав жодної правової оцінки іншим показанням свідків, які мають значення для правильного вирішення справи та зафіксовані в протоколі судового засідання від 28 травня 2020 року, щодо вселення позивача до спірної кімнати в 2008 році, її проживання в ній як за життя ОСОБА_4 , з яким був зареєстрований шлюб, так і після його смерті, що це житло є її постійним місцем проживання. 
 
Крім цього, відповідно до частин четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
 
Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.
 
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання               в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).
 
Однак, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди всупереч ЦПК України не досліджували питання щодо набуття малолітньою донькою ОСОБА_4  права користування спірною кімнатою, як і не досліджували обставин наявності                   в неї іншого житла.
 
Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця     в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), заява № 8863/06,  § 44).
 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).
 
Вирішення інших заявлених позивачем вимог прямо залежать від встановлення фактичних обставин справи щодо набуття/не набуття нею чи її донькою права користування спірною кімнатою гуртожитку.
 
Отже, вирішуючи спір, суди всупереч статтям 89, 263 ЦПК України не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, що їх регулюють, не встановили фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, та дійшли передчасних висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову.
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
 
Оскільки наведені порушення норм процесуального права допущені судами першої та апеляційної інстанцій, то ухвалені у  справі  судові  рішення  підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази,                            з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам                              і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргуадвоката Карлаша Івана Анатолійовича як представника ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня               2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада               2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді: 	В. С. Жданова   А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	В. М. Коротун