ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5514/21 Справа № 199/6591/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
                головуючого – судді Демченко Е.Л.
        суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О. 
                при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю,-

в с т а н о в и л а:

       У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненою позовною заявою до ОСОБА_2 , територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю, мотивуючи її тим, що в 2001 році вона разом зі своєю сім`єю переїхала для постійного проживання до м.Дніпропетровськ, через потребу житла вона познайомилася з ОСОБА_3 , який запропонував придбати у нього частину домоволодіння та разом з родиною посилитися у вільній частині будинку, що розташований по АДРЕСА_1 . 
       Вказувала, що домоволодіння було поділено на дві відокремлені частини з двома окремими входами, але під одним дахом, тому була можливість оселитися в окремій частині будинку, на підставі чого, влітку 2001 року разом з сім`єю заселилася в частину будинку, а ОСОБА_3 продовжив проживати в іншій своїй частині будинку. На момент заселення до частини домоволодіння, а саме 27/50 частин домоволодіння, в ній ніхто не проживав, ключі були у ОСОБА_3 . Сам же ОСОБА_3 проживав в іншій частині домоволодіння, а саме у 23/50 частини будинку, до дня своєї смерті у жовтні 2006 року, але прописаний там ніколи не був. Через відсутність письмового договору купівлі-продажу частини будинку, задля впевненості, що її разом з сім`єю не виженуть із домоволодіння та на підтвердження придбання частини домоволодіння, ОСОБА_3 у 2002 році склав на її ім`я заповіт на свої 23/50 частини цього будинку. Одразу після заселення до частини домоволодіння вона зі своєю сім`єю зареєструвалась в ньому та до теперішнього часу постійно проживає, зробили ремонт, установили газовий котел, провели по всій частині домоволодіння газове опалення, нею регулярно сплачувалися комунальні послуги.
       Зазначила, що після смерті ОСОБА_3 до неї звернувся його син ОСОБА_2 з проханням відмовитися від заповіту, задля оформлення спадщини на своє ім`я, та в подальшому обіцяв оформити належним чином на неї частину домоволодіння, придбану нею у ОСОБА_3 та якою остання відкрито та безперервно володіла та володіє впродовж багатьох років. У зв`язку з чим вона і відмовилася від заповіту ОСОБА_3 .
       Посилаючись на те, що до 2019 року вона не знала, що ОСОБА_3 ніколи не був власником спірних 27/50 частин домоволодіння, розташованого у АДРЕСА_1 , та понад вісімнадцять років вона добросовісно, відкрито та безперервно володіла, володіє та користується спірним майном, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на 27/50 частин домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 , житловою площею 38,6 кв.м, загальною площею 57,5 кв.м, та яке складається з: А-1 житловий будинок, з відповідними господарськими будівлями та спорудами (т.2 а.с.94-99).
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
       В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав оцінку у повному обсязі тому, що вона з 2001 року відкрито, добросовісно та безперервно користується 27/50 частин домоволодіння та до 2019 року вона не знала, що ОСОБА_3 ніколи не був їх власником та ця частина юридично належала ОСОБА_4 , після смерті якої власником стала ОСОБА_5 
       24 травня 2021 року Дніпровська міська рада надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
       25 травня 2021 року ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому також просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення без змін. Вказав, що його батько надав згоду на тимчасове проживання позивача у частині домоволодіння. Зазначав, що посилання позивача на володіння майном на підставі юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що домоволодіння АДРЕСА_1 належить на праві власності - ОСОБА_4 в розмірі 27/100 частин, на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 23 липня 1964 року, виданого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №2-3427, та 27/100 частин, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23 липня 1964 року, виданого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №2-3429, а 23/50 частин - належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №3-3582 та договору про розподіл спадкового майна №3-3584 від 08 червня 2007 року (т.1 а.с.27).
        ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.9).
       Після смерті ОСОБА_4 . Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу на підставі заяви ОСОБА_5 від 19 січня 1966 року (т.1 а.с.49-50 ).
       Під час розгляду справи, судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено усний договір купівлі-продажу 27/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим ОСОБА_1 передавала обумовлену суму коштів ОСОБА_3 . Дані обставини визнала позивач по справі ОСОБА_1 , а також підтвердила їх при допиті її в якості свідка.
       Таким чином позивач ОСОБА_1 не могла не усвідомлювати, що між нею та ОСОБА_3 відбулася угода купівлі-продажу, що унеможливлює визнання права власності в порядку ст.344 ЦК України.
       Крім того, судом також встановлено, що після смерті ОСОБА_4 спадкоємицею її майна є сестра ОСОБА_5 , яка подала заяву про прийняття спадщини, проте не зареєструвала своє право у встановленому законом порядку та не відмовилась від права власності на відповідне нерухоме майно.
       Судом зазначено, що 27/50 частин домоволодіння  АДРЕСА_1  є спадковим майном, яке внаслідок об`єктивних чинників не перейшло до спадкоємців, і згідно з чинним законодавством передбачено визнання такої спадщини відумерлої за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, тому на думку суду відсутні такі обставини, які мають значення для справи, як - відкритість та добросовісність володіння чужим майном. 
       Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутності підстав, установлених ст.344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю. 
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного. 
       Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
       Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
       Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України.
       Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном – протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
       Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18) наведено такі висновки щодо застосування норм права.
       Зазначені висновки узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».
       Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
       Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
       Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
       Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
       Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
       Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності – добросовісність заволодіння майном.
       Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
       Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
       Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
       Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
       Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
       Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
       Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що сам лише факт користування спірною частинною домоволодіння не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі статті 344 ЦК України.
       Позивач сама зазначала про те, що мала намір укласти договір купівлі-продажу спірної частини домоволодіння з померлим ОСОБА_3 та лише у 2019 році дізналася, що він не є власником даної частини домоволодіння. 
       Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.
       Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.
       Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю, оскільки позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. 
       Оскаржуване судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
       Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.  
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2021 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                                 Демченко Е.Л.

               Судді:                                                         Куценко Т.Р.

                                                                                 Макаров М.О.