П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/10318/20	
Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі ДМСУ) з позовною заявою, в якій просила: визнати неправомірним та скасувати рішення ДМСУ №189 від 02 жовтня 2020 року про відмову їй в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати ДМСУ області прийняти рішення відносно неї, громадянки Нігерії, про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись з даним рішенням суду позивачка подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянтка просила його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову повністю.
З огляду на неприбуття у судове засідання 30 червня 2021 року сторін, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце його проведення, колегія суддів у відповідності до ст.311 КАС України вирішила розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка є громадянкою Нігерії та звернулась ДМСУ із заявою-анкетою про визнання біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту.
В анкеті позивачка зазначила, що вона народилась у м.Оверрі, Нігерія, йоруба за національністю, християнка направлення The Redeemed Christian Church of God - за віросповіданням, заміжня за гр. Нігерії ОСОБА_2 . Зазначила, що має доньку та сина, та що навчалась у початковій школі (воєнний гарнізон) у м.Порт-Харкорт (Нігерія) 4 роки. Документу про освіту не отримала, оскільки не закінчила школу.
Також позивачка у анкеті зазначає, що не бажає повертатися до країни громадянської належності, оскільки боїться за свою безпеку. Коли вона вийшла заміж за чоловіка мусульманина, вона християнка вмовляла чоловіка, щоб він змінив релігію і став також християнином. Родина чоловіка була дуже розчарована і незадоволена тим, що вона вмовляла чоловіка стати християнином. Потім її чоловік пропонував поговорити з його родичами, вмовити їх, але вони не погодилися. В 2016 році 2 березня невідомі люди вдерлися до їх будинку, запитували чоловіка де вона знаходиться, почали руйнувати речі в будинку і бити її чоловіка, після чоговона втекла. Ці люди стріляли в її чоловіка, а потім забрали його з двома дітьми. 07 березня 2016 року вона поїхала до м.Лагос, протягом 4 днів з 2 до 7 числа ховалась. В подальшому її сусідка надіслала їй фото покійного чоловіка. Позивачка боїться за своє життя, а тому постійно втікає, щоб врятувати себе. Вона не бажає повертатись до країни громадянської належності у зв`язку з висловленим побоюванням зазнати загрози з боку родичів її колишнього чоловіка, відповідно до заяви від 21 вересня 2020 року, анкети від 23 вересня 2020 року, протоколу співбесіди від 26 червня 2020 року.
02 жовтня 2020 року ДМСУ було складено та затверджено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
02 жовтня 2020 року ДМСУ прийнято наказ №189 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Вказані обставини і стали підставою для звернення з даним позовом до суду.
Приймаючи оскаржуване рішення суд вважав, що рішення відповідача щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним. Також, на підставі встановлених фактів, суд дійшов переконання про очевидну необґрунтованість тверджень позивачки та правомірність наказу №189 від 02 жовтня 2020 року, яким їй було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України з огляду на таке.
Відповідно до п.1 та 13 ч.1  ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі  Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967  року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до ч.5  ст.5 Закону  особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
У заяві заявник викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин (ч.2 та 7 ст.7 Закону).
Разом з тим, положеннями п.6 ч.8  Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої  статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Так, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Отже, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Так, з матеріалів особової справи позивачки вбачається, що при проведенні співбесіди вона зазначила, що не може повернутися до країни громадянської належності у зв`язку зі зміною віросповідання її колишнім чоловіком, через що почала існували загроза переслідування і розправи над нею з боку його родичів.
Разом з тим, вказані твердження позивачки носять загальний характер і не містять належної аргументації та деталізації, є суперечливими та непослідовними. Позивачка не змогла повідомити обставини, які б вказували на причини неможливості її повернення до країни громадянської належності, що пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Позивачка не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для її життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.
Також, позивачка не була причетна до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з її расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами. 
Крім того, аналізом проведених із позивачкою анкетування та співбесіди можливо підтвердити відсутність у неї побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв`язку із ймовірною загрозою переслідування за вищевказаними ознаками.
З матеріалів особової справи позивачки вбачається, що нею не було надано жодних документальних доказів власного ймовірного переслідування на Батьківщині.
Також судом встановлено, що позивачкою були надані суперечливі та неправдиві відомості з огляду на наступне.
При знайомстві зі своїм першим «чоловіком», з яким, між іншим, не було укладено офіційного шлюбу, а проведено лише традиційну церемонію «ібо» (за посиланнями позивачки), позивачка володіла інформацією про його віросповідання, а він знав про те, що вона сповідує християнство. До 2016 року не виникало жодних проблем через дану обставину, а також через те, що в 2005 році він прийняв рішення сповідувати ту ж релігію, що і вона. Вказані посилання є малоймовірними з тієї точки зору, що родичі «чоловіка» з 2005 до 2016 року самостійно не помітили, що він не дотримувався канонів ісламу та дізналися про дану обставину лише після того, як він їм повідомив про зміну віросповідання.
Крім того, з протоколу співбесіди вбачається, що на питання коли позивачка почала вмовляти «чоловіка» змінити релігію, була надана відповідь – у 2004 році, водночас, пізніше позивачка зазначила, що не примушувала «чоловіка» до зміни релігії, він сам вирішив.
Також позивачка спочатку зазначила, що вона вмовляла з 2004 року «чоловіка» змінити релігію, оскільки вона є християнкою та не любить мусульманську релігію, в той же час вказала, що про належність її «чоловіка» до мусульманської релігії вона знала ще з 2001 року.
Позивачка надала роздруковану фотографію ніби покійного першого «чоловіка», якого за її поясненнями вбили його родичі через зміну ним віросповідання, дану фотографію зробила сусідка заявниці.
Проте, дана фотографія жодним чином ні підтверджує, що на цій фотографії покійний саме колишній «чоловік» позивачки, вона не має жодних підтверджуючих документів про укладення першого шлюбу, відсутній документ про засвідчення смерті її «чоловіка», крім того, дана роздруківка не підтверджує наявність особистої загрози для неї.
Крім того, слід зазначити, що позивачка вільно виїздила з Нігерії до РФ, де проживала у період з 28 червня 2018 року по 19 березня 2019 року, та в цей період не зверталася за міжнародним захистом, проте з відомостей наданих під час інтерв`ю вбачається, що вона вибула з РФ лише через прострочення терміну легального перебування в країні.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає обґрунтованою позицію відповідача відносно того, що у випадку реальності існування загрози для себе на території громадянської належності, позивачка мала можливість звернення за міжнародним захистом на території Російської Федерації, додатково приймаючи до уваги, наявність належних засобів для адаптації та подальшого належного проживання, наявність та доступність відповідних процедур та враховуючи приєднання Російської Федерації до Конвенції 1951 року та Протоколу про біженців 1967 року, а також що разі наявності обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань біженець звертається за захистом в першу країну потрапляння.
В подальшому позивачка безперешкодно повернулася на Батьківщину, де проживала з 19 березня 2019 року по 28 жовтня 2019 року. Підчас даного періоду намагалася виїхати до України, проте лише за другої спроби здійснила виїзд. Зазначені обставини свідчать про вільне переміщення особою територією країни громадянської належності, спланований виїзд з Нігерії, відсутність проблем при оформленні паспортного документу значно пізніше після подій, про які розповіла заявниця, а саме видача документу від 11 листопада 2016 року.
Крім того, у відповідності до абз.6 ч.1 ст.6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.
Згідно п.22 ч.1 ст.1 Закону третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.
З огляду на наведені положення законодавства колегія суддів вважає, що позивачка в принципі не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні (Російська Федерація та Туреччина), а тому відмова в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованою.
При цьому, колегія суддів зазначає, що в даному випадку немає правового значення та обставина, що позивачка після перебування в третій безпечній країні та перед прибуттям в Україну була в країні своєї громадянської належності, оскільки фактичні події, які стали підставою для подання заяви про визнання біженцем, відбулись ще в 2016 році, тобто до перебування позивачки в третій безпечній країні.
Отже, колегія суддів зазначає, що з наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника можливо стверджувати про відсутність умов, через які особа може потребувати додаткового захисту або отримання статусу біженця. Також, ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного провадження не було встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.
Тому, приймаючи до уваги обставини перебування позивачки у Нігерії та її виїзду з країни громадянської належності, а також враховуючи, що підчас розгляду справи нею не було надано жодного доказу щодо її переслідування і наявності загрози її життю та свободі в цій країні, зокрема, і станом на час звернення до відповідача про отримання відповідного статусу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову.
Документів та інших доказів, які б свідчили про наявність підстав для розгляду заяви про надання статусу біженця, позивачкою надано не було, а ті обставини, які були нею зазначені свідчать про загальне положення в країні, в тому числі кримінальне та економічне, однак, не містять конкретних відомостей про її утиски.
За наведених обставин, суд приходить до висновків, що відповідно до обставин справи не має підстав вважати, що позивачка бажає залишитися в Україні саме з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності або у зв`язку із загрозою застосування щодо нього смертної кари чи виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, та не дає підстав кваліфікувати її біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту.
З огляду на наведене колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.
Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Федусик А.Г.	
Судді	    	Бойко А.В.    Шевчук О.А.