ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1736/21 Справа № 207/831/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бистрова Л. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В,
при секретарі - Пивоваровій А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» та ОСОБА_1 
на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 жовтня 2020 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» про визнання незаконним встановлення змін істотних умов праці та їх скасування, відновлення колишніх умов праці: з повним робочим тижнем і повним робочим часом та посадовим окладом, діючим до введення змін істотних умов праці, про визнання днями вимушеного прогулу вільні дні, встановлені незаконним введенням змін істотних умов праці, про стягнення невиплаченої заробітної плати (з проведенням індексації) в результаті незаконного встановлення змін істотних умов праці в розмірі посадового окладу, діючого до введення змін істотних умов праці, про визнання незаконним наказу про звільнення та його скасування, про відновлення на роботі, про скасування у трудовій книжці запису про звільнення, про запис поновлення на роботі, про визнання днями вимушеного прогулу усі дні з дати звільнення по дату винесення рішення суду, про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу після звільнення, про стягнення вихідної допомоги за порушення власником законодавства про працю, умов трудового та колективного договору, про відшкодування матеріальних витрат, про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним уточненим в ході розгляду справи позовом, посилаючись на те, що вона працювала на посаді провідного інженера бюро нестандартного механічного обладнання, запчастин та металоконструкцій відділу устаткування в ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат».
Відповідно до наказу № 1217 генерального директора ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» від 01 жовтня 2019 року «Про зміни в організації виробництва та праці структурних підрозділів», працівникам комбінату було введено режим неповного робочого часу з зайнятістю не більше 60 % від балансу робочого часу з оплатою за фактично відпрацьований час. З наказом вона була ознайомлена 04 жовтня 2019 року. Даний наказ було видано без погодження з профспілкою.
Наказом № 1367 від 27 листопада 2019 року «Про введення графіків роботи з неповним робочим часом» працівникам було введено графіки роботи з зайнятістю від 60% до 1% від балансу робочого часу в одну робочу зміну. Її було ознайомлено з цим наказом та в усній формі сказано про те, що вона буде відноситися до графіку 7А304, який є додатком до наказу, тобто, працювати в режимі неповного робочого часу з зайнятістю 30% від балансу робочого часу, з дводенним робочим тижнем, в одну зміну (денну), тривалість зміни 5,53 години, вихідні – середа, четвер, п`ятниця, субота, неділя.
Розпорядженням по відділу устаткування від 06 грудня 2019 року № 966 «Про зміну графіку та режиму роботи» було введено в дію вищевказаний графік. З розпорядженням її було ознайомлено 06 грудня 2019 року. Про те, що ці зміни стосуються і її, вона письмово повідомлена не була.
Як стало відомо пізніше, всім працівникам відділу устаткування, окрім неї, було надано повідомлення від 29 листопада 2019 року про те, що їм запропоновано перейти на режим повного робочого часу.
Наказом по підприємству від 30 грудня 2019 року «О порядке организации работы персонала в январе 2020г.» № 1498 встановлено, що мінімальний розмір заробітної плати працівників не може бути меншим 2/3 посадового окладу, а неповний робочий час може встановлюватися лише за заявою працівника. Таку заяву вона не оформляла. 
На ім`я генерального директора були направлені звернення стосовно неправомірності її переведення на роботу з неповним режимом робочого часу. Листом від 27 жовтня 2020 № 01/149, генеральний директор надав формальну відповідь, вказавши на те, графіки роботи встановлюються індивідуально для кожного працівника. Стосовно того, що вона обрана до складу профспілкових органів, адміністрації комбінату про це стало відомо тільки в січні 2020 року.
Зазначає, що до складу профспілкових органів її було обрано 04 жовтня 2019 року.
Розпорядженням від 16 березня 2020 року № 105 по відділу устаткування (з посиланням на накази № 1217 від 01 жовтня 2019 року та № 1367 від 27 листопада 2019 року) їй в черговий раз було змінено графік роботи і встановлено новий графік 7А001 із зайнятістю 1% робочого часу. Переведення буде здійснено не раніше 18 травня 2020 року. З зазначеним розпорядженням ознайомилась та зазначала, що не згодна.
Адміністрацією підприємства взагалі не було видано ніяких документів, які б доказували або підтверджували, що на комбінаті фактично відбулися зміни в організації виробництва та праці.
Наказом (розпорядженням) № 511 від 18 травня 2020 року (в період її хвороби та знаходженням на листку непрацездатності), була звільнена з роботи згідно п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці. Незважаючи на те, що в наказі № 511 підставою для звільнення є п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, вона не давала адміністрації комбінату ні письмової, ні усної відмови від продовження роботи. Крім цього, згоду на звільнення виборного члена профактива, профспілковий комітет не надавав, що є грубим порушенням колективного договору.
В день звільнення 18 травня 2020 року вона не отримала фінансовий розрахунок і розрахунковий лист, з розшифровкою нарахувань, не отримала компенсацію за невикористані дні відпустки, не отримала наказ на своє звільнення, трудова книжка залишилась на ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» і навіть 19 травня 2020 року на її прохання про видачу довідки по нарахованим при звільненні сумам, їй було відмовлено.
У зв`язку з викладеним, просила суд визнати незаконним встановлення змін істотних умов праці та скасувати їх, відновити колишніх умов праці з повним робочим тижнем і повним робочим часом та посадовим окладом, діючим до введення змін істотних умов праці, визнати днями вимушеного прогулу вільні дні, встановлені незаконним введенням змін істотних умов праці, стягнути невиплачену заробітну плату (з проведенням індексації) в результаті незаконного встановлення змін істотних умов праці в розмірі посадового окладу, діючого до введення змін істотних умов праці, визнати незаконним наказ про звільнення та скасувати його, відновити на роботі, скасувати у трудовій книжці запис про звільнення, внести запис про поновлення на роботі, визнати днями вимушеного прогулу усі дні з дати звільнення по дату винесення рішення суду, стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу після звільнення, стягнути вихідну допомогу за порушення власником законодавства про працю, умов трудового та колективного договору, відшкодувати матеріальні витрати та моральну шкоду.
Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано наказ (розпорядження) № 511 від 18 травня 2020 року ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України незаконним та скасовано його.
Поновлено ОСОБА_1 на роботі у ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» з 18 травня 2020 року на посаді провідного інженера бюро нестандартного механічного обладнання, запчастин та металоконструкцій відділу устаткування.
Стягнуто з ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу (з 18 травня 2020 року по дату винесення рішення суду 20 жовтня 2020 року) у розмірі 69167,52 грн. без утримання податків і платежів.
Стягнуто з ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 4000 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат дотрималося процедури зміни істотних умов праці, як це передбачено частиною 3 статті 32 КЗпП в результаті змін в організації виробництва і праці, проте врахувавши що позивач була звільнена в період тимчасової непрацездатності, дійшов до висновку про звільнення позивача з порушенням вимог трудового законодавства, у зв`язку з чим застосував наслідки, передбачені ч. 2 ст. 235 КЗпП України.
Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_1 та ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» звернулися з апеляційними скаргами.
ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати в частині залишених без задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для поновлення її на роботі, у зв`язку зі звільненням в період знаходження на лікарняному, а не через порушення відповідачем умов трудового договору. У визначений законом двомісячний термін від роботи вона не відмовлялась, тому у відповідача не було підстав для її звільнення на підставі пункту 6 частини 1 статті 36 КЗпП України. Винесені керівництвом комбінату попередження, розпорядження та накази відносно неї, вважає незаконними та такими, що підлягають скасуванню.
ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким змінити дату звільнення позивача та відмовити у задоволенні інших позовних вимог.
Апеляційна скарга ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» мотивована тим, що суд першої інстанції встановивши правомірність введення змін істотних умов праці позивачу та незаконність звільнення під час тимчасової непрацездатності, дійшов помилкового висновку про визнання наказу (розпорядження) про припинення трудового договору з ОСОБА_1 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України незаконним та скасував його, тоді як повинен був визначити іншу дату звільнення позивача.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Зазначеним вимогам закону судове рішення в повній мірі не відповідає, з огляду на наступне. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді провідного інженера бюро нестандартного механоустаткування, запчастин та металоконструкцій відділу устаткування в ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат».
01 жовтня 2019 року генеральним директором ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» видано наказ № 1217 «Про зміни в організації виробництва та праці структурних підрозділів» (т.1 а.с.11-12). 
Відповідно до зазначеного наказу з 01 грудня 2019 року для працівників комбінату тимчасово, на період зупинки роботи основних агрегатів та обладнання, введено режим неповного робочого часу за графіком 7А з зайнятістю не більше 60% від балансу робочого часу з оплатою за фактично відпрацьований час.
Наказом № 1367 від 27 листопада 2019 року «Про введення графіків роботи з неповним робочим часом» було введено з 01 грудня 2019 року в дію графіки роботи з неповним робочим часом згідно додатку (т.1 а.с.13-15).
ОСОБА_1 було ознайомлено з цим наказом та повідомлено про те, що вона буде відноситися до графіку 7А304, який є додатком до наказу, тобто, працювати в режимі неповного робочого часу з зайнятістю 30% від балансу робочого часу, за дводенним робочим тижнем, в одну зміну (денну), тривалість зміни 5,53 години, вихідні – середа, четвер, п`ятниця, субота, неділя.
Розпорядженням по відділу устаткування від 06 грудня 2019 року № 966 «Про зміну графіку та режиму роботи» було введено в дію вищевказаний графік, з яким позивача було ознайомлено 06 грудня 2019 року (т.1 а.с.21).
16 березня 2020 року видано розпорядження № 105 «Про зміну графіку та режиму роботи» по відділу устаткування (т.1 а.с.98-99).
Зазначеним розпорядженням встановлена зміна графіку роботи позивача 7А304 зі спливом 2-х місячного терміну з дати ознайомлення з розпорядженням від 16 березня 2020 року, але не раніше 18 травня 2020 року, на графік 7А001 з зайнятістю 1% від балансу робочого часу.
З даним розпорядження позивача було ознайомлено під підпис 16 березня 2020 року.
Позивача було повідомлено про необхідність подання нею заяви про свою згоду чи не згоду на продовження роботи за займаною посадою на нових умовах та доведено до її відома те, що працівники, які не виразили свою позицію (згоду/відмову) відносно роботи на нових умовах, вважаються такими, що не згодні продовжити роботу в нових умовах.
Позивач свою згоду на продовження роботи на нових умовах під час ознайомлення із попередженням про зміну істотних умов праці не надала.
Крім того, 16 березня 2020 року ОСОБА_1 було запропоновано ознайомитись із списком наявних на комбінаті вакансій та отримати направлення на співбесіду із числа вакантних місць, але від ознайомлення із списком вакансій та отримання направленняпозивач відмовилась, про що свідчить акт, складений відділом кадрів ПАТ «ДМК» від 16 березня 2020 року (т.2 а.с.5).
Оскільки позивачем не було надано згоди на продовження роботи на нових умовах праці, наказом (розпорядженням) № 511 «Про припинення трудового договору (контракту)» від 18 травня 2020 року, ОСОБА_1 було звільнено з роботи 18 травня 2020 року, у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (т. 1, а.с.191).
З 12 травня 2020 року по 21 травня 2020 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному (т. 1, а. с. 18).
Звертаючись до суду з вищевказаним позовом позивач зазначала, що на комбінаті не відбувалось змін в організації виробництва і праці, а тому розпорядження щодо зміни істотних умов праці, є незаконним.
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем було дотримано процедуру зміни істотних умов праці позивача, як це передбачено частиною 3 статті 32 КЗпП в результаті змін в організації виробництва і праці, проте врахувавши що позивач була звільнена в період тимчасової непрацездатності, дійшов до висновку про звільнення позивача з порушенням вимог трудового законодавства.
Проте повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, що є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Відповідно до частин 3, 4 статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу мiсцевiсть разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.
В пункті 10 Постанова Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» наведено лише орієнтовний перелік заходів, які можуть бути віднесені до змін в організації виробництва і праці: раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо, тобто цей перелік не є виключним.
Виходячи із викладеного, необхідно розмежовувати поняття «зміни в організації виробництва і праці» та «зміна істотних умов праці». 
Про це, наприклад, зазначив Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 754/8595/17-ц (провадження № 61-34818св18), вказавши, що зміна істотних умов праці за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку зі зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці (постанова Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справі № 6-2748цс15).
Отже, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.
При цьому, законодавством України не передбачено норм, якими прямо визначено, що саме є змінами в організації виробництва і праці, такого переліку та критеріїв законодавчо не встановлено.
Як вбачається з матеріалів справи, 31 травня 2019 року господарським судом Дніпропетровської області відкрито провадження у справі про банкрутство ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» (т.2 а.с.26-32).
Зміні істотних умов праці в ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» передували зміни в організації виробництва і праці, про що свідчить наказ по підприємству №695 від 08 червня 2018 року, яким було видано з метою оптимізації закупівельної діяльності комбінату (т.1 а.с.211).
Зазначеним наказом в ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» запроваджено політику закупівлі та здійснено розділення функцій забезпечення устаткування на закупівельні та логістичні процедури.
Відповідно до службової записки від 26 лютого 2020 року №01МБ/335 встановлено відсутність потреби комбінату в групі обладнання та матеріалів, закріплених за ОСОБА_1 протягом трьох місяців з моменту встановлення їй неповного робочого часу по графіку №7А304 (із зайнятістю 30% від балансу робочого часу), тобто з грудня 2019 року по лютий 2020 року включно (т.1 а.с.210).
Такі зміни були обумовлені перерозподілом закупівельної функції до зони відповідальності робочої групи дирекції комерційної, а логістичні функції – до зони відповідальності служб постачання (відділ сировини та палива, відділ обладнання, відділ матеріально-технічного постачання, інформаційно-аналітичне бюро).
Враховуючи незначну завантаженість логістичної функції з постачання, відсутність потреб по групі обладнання і, як наслідок, відсутністю заявок на забезпечення обладнанням та матеріалами по закріпленій за ОСОБА_1 номенклатурою протягом 3-х місяців, прийнято рішення про введення відповідних змін до істотних умов праці позивача.
Разом з тим, у зв`язку з різким погіршенням кон`юнктури ринку металопродукції та суттєвим зниження цін, з метою уникнення збільшення збитків від операційної діяльності, генеральним директором ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» винесено накази №1129 від 11 вересня 2019 року та №1190 від 25 вересня 2019 року, якими призупинено роботу деяких агрегатів комбінату (т.2 а.с.33-35).
Доцільність запровадження відповідачем вищенаведених змін в організації виробництва і праці, а також право відповідача на запровадження таких змін передбачено статями 42, 44 Господарського кодексу України, якими визначено, що суб`єктам підприємницької діяльності надано право самостійно визначати порядок залучення та використання матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів (в тому числі і трудових), самостійно встановлювати та змінювати організацію виробництва і праці.
З огляду на зазначене, відповідач був в праві впроваджувати будь-які зміни в організації виробництва і праці як в цілому по підприємству, так і в окремих підрозділах, або по відношенню до окремих працівників, які вважає за доцільне для покращення ефективності своєї діяльності.
Отже, дії відповідача щодо зміни в організації виробництва та праці були обґрунтованими та документально оформленими. Відповідач дотримався установленого законом порядку проведення зміни істотних умов праці.
Таким чином, доводи позивача про те, що на комбінаті не відбувалось змін в організації виробництва і праці і про те, що саме вважається змінами в організації виробництва і праці, спростовуються наданими відповідачем доказами того, що у відповідача дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці, які і стали підставою для зміни істотних умов праці відповідно до статті 32 КЗпП України.
У справі, що розглядається роботодавець належним чином повідомив позивача про зміну істотних умов праці, проте позивач у двомісячний строк не надала згоди на продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці.
Доводи позивача про непогодження відповідачем зміни робочого часу та введення нового графіку роботи та зміни трудового договору для позивача з профспілкою, членом якої є позивач, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки первинна профспілкова організація «Металістів» повідомленням від 13 березня 2020 року №11 на ім`я директора комбінату у зв`язку з перерозподілом функцій та низькою навантаженістю позивача надала згоду на її переведення на графік роботи №7А001 для працівників з зайнятістю 1% від балансу робочого часу (т.1 а.с.226).
Згідно листка непрацездатності серії АДЮ № 089951 ОСОБА_1 з 12 травня 2020 року по 21 травня 2020 року перебувала на лікарняному (т.2 а.с.77).
Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.
Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. 
Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини.
Вказаний висновок висловлений також у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 310/2284/17 (провадження № 61-3146св18), від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц (провадження № 61-17196вв19), від 11 грудня 2019 року у справі № 522/3410/15-ц (провадження № 61-43676св18), від 29 січня 2020 року у справі № 320/7991/16 (провадження № 61-36022св18) та від 11 червня 2020 року у справі № 481/1043/17 (провадження № 61-37451св18).
Наявність підстав для звільнення позивача відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України доведена відповідачем під час розгляду справи, не спростована позивачем та підтверджується зібраними у справи доказами. 
Порушення прав позивача, а саме звільнення її у день перебування на лікарняному може бути усунуто судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності за наявності підстав для звільнення.
Оскільки судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність виправлення допущеного відповідачем порушення вимог частини третьої статті 40 КЗпП України, шляхом зміни дати звільнення позивачки з 18 травня 2020 року на 22 травня 2020 року.
У зв`язку із тим, що звільнення ОСОБА_1 з посади відбулося згідно норм КЗпП України, а позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними від вимоги про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні цих вимог.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 з приводу незаконності розпоряджень, попереджень та наказів про встановлення змін істотних умов праці, не заслуговують на увагу, оскільки судом встановлено, що зміни істотних умов праці позивача були викликані зміною в організації виробництва та праці як для працівників комбінату в цілому, так і для позивача зокрема. При цьому було дотримано процедури, передбаченої статтею 32 КЗпП України, з попередження про внесення відповідних змін умов праці за 2 місяці до їх введення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). 
За положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо даних для часткового задоволення апеляційної скарги ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» та залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .
З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимоги з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» – задовольнити частково.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2020 року в частині визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі — скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі задовольнити частково.
Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади провідного інженера бюро нестандартного механічного обладнання, запчастин та металоконструкцій відділу устаткування. відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, з 18 травня 2020 року на 22 травня 2020 року.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2020 року в частині задовлення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди — скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В решті рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2020 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий:                                                                М.Ю. Петешенкова

Судді:                                                                        В.С. Городнича

О.В. Лаченкова