Ухвала
Іменем України
3 червня  2021 року
м. Київ
справа № 317/3252/20
провадження № 51- 2769 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                        ОСОБА_1 ,
суддів:                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 01 квітня 2021 року, якою залишено без змін ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 21  грудня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання сторони захисту щодо перерахування строку попереднього ув`язнення, 
встановив:
До Касаційного кримінального суду Верховного Суду надійшла касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 , в якій ним ставиться питання про перегляд зазначеної ухвали апеляційного суду  в касаційному порядку з підстави істотного порушення вимог кримінального процесуального закону під час розгляду клопотання його захисника в суді першої інстанції, при цьому посилається на недотримання судами вимог статей 52, 376 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). Крім того, зазначає про неправильне застосування судами положень ч.5 ст.72 Кримінального кодексу України (далі – КК) та неврахування правового висновку,  викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року. Просить зарахувати до покарання строк перебування його під вартою  за періоди: з 25 листопада 2017  року по 25 травня 2018 року, з 07 жовтня по 25 листопада  2018 року, з 25 лютого по 25 вересня 2019 року, з 12 грудня 2019 року по даний час, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. 
Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 21 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про зарахування  засудженому ОСОБА_4 в строк покарання періоду попереднього ув`язнення відповідно до ч.5 ст.72 КК. При цьому в ухвалі місцевого суду зазначено, що за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 грудня 2016 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 15  ч. 1 ст. 115 КК  до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, початком строку покарання за цим вироком є 17 квітня 2016 року - день його затримання.  Вказаним вироком  ОСОБА_4 на підставі ч. 5 ст. 72 КК  (в діючій на той момент редакції) зараховано період з 17 квітня 2016 року по день набрання вироком законної сили – 11 квітня 2017 року, із розрахунку один день попереднього ув?язнення за два дні позбавлення волі.
Оцінюючи доводи клопотання сторони захистув частині наявності обставин для перерахунку строку попереднього ув?язнення у строк позбавлення волі з розрахунку один день попереднього ув?язнення за двадні позбавлення волі за періоди перебування     ОСОБА_6 в місцях попереднього ув?язнення після набрання законної сили вироком відносно нього, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання в цій частині, оскільки в період, зазначений у клопотанні,засуджений не був попередньо ув?язненим в розумінні ст. 1 Закону України «Про попереднє ув?язнення», а був лише етапований до суду для участі в розгляді кримінального провадження без обрання запобіжного заходу, що не є попереднім ув?язненням в розумінні закону.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 01 квітня 2021 року апеляційну скаргу засудженого  ОСОБА_4 залишено без задоволення, ухвалу суду першої інстанції – без змін. 
Суд, перевіривши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, дійшов висновку про те, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Однією з основних засад судочинства, які закріплено в Конституції України, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини 2 статті 129).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).
При цьому, у Рішенні Європейського суду з прав людини від 28 березня 2006 року в справі «Мельник проти України» (заява №23436/03) зазначено, що спосіб, у який ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також повинні бути взяті до уваги норми внутрішнього законодавства.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 424 КПК ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених цим законом.
Також положеннями Розділу VIII «Виконання судових рішень» КПК передбачено, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом. За наслідками розгляду клопотання (подання) суд постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в апеляційному порядку.
В судових засіданнях з вирішення питань виконання вироку не з`ясовуються питання щодо факту вчинення злочину, наявності достатньої сукупності доказів, кримінально-правової кваліфікації дій засудженого тощо – вони вже з`ясовані на попередніх стадіях кримінального провадження, а тому рішення суду, ухвалені на стадії виконання вироку, не можуть перешкоджати «подальшому провадженню».
Така позиція Суду узгоджується з правовим висновком, який міститься в постанові Верховного Суду України  від  9  лютого 2017 року (справа №5 – 458 кс (15)16), відповідно до якого, норми права, передбачені ч. 2 ст. 424 та ч. 6 ст. 539 КПК (в редакції до набрання чинності Законом № 1491-VIII), не забезпечують права на оскарження в касаційному порядку судових рішень, ухвалених за результатами розгляду клопотань щодо застосування на стадії виконання вироку Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», оскільки оскарження таких ухвал у касаційному порядку не передбачено положеннями КПК.
З урахуванням наведеного, оскаржувані засудженим ухвали суду першої й  апеляційної інстанцій, якими розглядалось клопотання про зарахування в строк покарання періоду попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, постановлені в порядку виконання вироку і касаційному оскарженню не підлягають.
Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
Керуючись ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 01 квітня 2021 року, якою залишено без змін ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 21 грудня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання сторони захисту щодо перерахування строку попереднього ув`язнення відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_7                                     ОСОБА_2                         ОСОБА_3