Постанова
Іменем України
 
27 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 536/232/19
провадження № 61-15870св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»,
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26 березня 2020 року у складі судді: Колотієвського О. О., та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Бондаревської С. М., Пилипчук Л. І., Чумак О. В.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним пункту договору, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.
 
Позов мотивований тим, що між позивачем та ДП «Укравтогаз» було укладено безстроковий трудовий договір. У подальшому,  ОСОБА_1 переведено на іншу посаду. У січні 2019 відповідачем видано наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи за пунктом 2 статті 36 КЗпП (у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору). 
 
Позивач вважав, що положення укладеного з ним письмового трудового договору, в частині встановлення строку трудових відносин, є незаконними. При цьому вказував, що не звертався до відповідача з пропозицією укласти строковий трудовий договір, а бажав безстрокових трудових відносин, роботодавець самостійно кваліфікував трудові відносини у строкові і таке рішення не відповідає закону з моменту його прийняття. Роботодавець звільнив його з роботи у період тимчасової непрацездатності. Проведене відповідачем звільнення суперечить чинному законодавству та просить відновити його право на працю, поновити на роботі та стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу.
 
ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просив:
визнати недійсним пункт 2.1 трудового договору №07 від 22 червня 2017 року, укладеного між ним та ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України»;
визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 16 січня 2019 року №04к про звільнення ОСОБА_1 ;
поновити його на роботі на посаді першого заступника директора ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України»;
стягнути з ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 1 282 872,96 грн.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції
 
Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю.
 
Визнано недійсним пункт 2.1 трудового договору № 07 від 22 червня 2017 року, укладеного між ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» та ОСОБА_1 .
 
Визнано незаконним та скасовано наказ ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 16 січня 2019 року № 04к про звільнення ОСОБА_1 з роботи з посади першого заступника директора дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України».
 
Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді першого заступника директора дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України».
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць.
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що оскільки зміна трудових відносин із безстрокових на строкові проведена відповідачем з порушенням прав працівника, за відсутності визначених законом підстав і обставин для укладання строкового трудового договору, то відповідач помилково застосував до спірних правовідносин положення пункту 2 статті 36 КЗпП, незаконно припинив трудові відносини з ОСОБА_1 
 
Контрактна форма трудового договору може впроваджуватися лише законом. Укладення трудового договору на визначений строк при відсутності умов, зазначених у частині другій статті 23 КЗпП, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Такі договори вважатимуться укладеними на невизначений строк від часу їх укладення. Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин. Порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений як у заяві працівника про прийняття на роботу, так і в наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформлюється цей трудовий договір.
 
Між позивачем та відповідачем до 21 червня 2017 року діяв безстроковий трудовий договір, за яким позивач виконував роботу заступника начальника РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України». З 22 червня 2017 року позивач переведений на іншу посаду - першого заступника директора ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України». На момент призначення ОСОБА_1 на посаду виконуючого обов`язки першого заступника директора ДП «Укравтогаз» ця посада була вакантна і позивач ОСОБА_1 відповідав кваліфікаційним вимогам до особи, що може бути призначена на цю посаду. 21 червня 2017 року ОСОБА_1 подав відповідачу заяву про призначення його на посаду першого заступника директора ДП «Укравтогаз». Ця заява не містить вимоги щодо укладення строкової трудової угоди. 21 червня 2017 року, на підставі поданої позивачем заяви ДП «Укравтогаз» видало наказ № 88к про призначення позивача посаду першого заступника директора ДП «Укравтогаз». Зазначений наказ не містить вказівки про те, що ОСОБА_1 призначається на посаду першого заступника директора ДП «Укравтогаз» на умовах строкового трудового договору. Отже, строк роботи ОСОБА_1 на посаді першого заступника директора ДП «Укравтогаз» сторонами не обмежувався. Зміст договору № 07 від 22 червня 2017 року свідчить про те, що ДП «Укравтогаз» з власної ініціативи включило до даного договору положення про те, що трудові відносини між сторонами договору є строковими. Ініціатива зміни трудових відносин з безстрокових на строкові належить відповідачу - ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України». При цьому відповідач не довів наявності передбаченої законом підстави для встановлення строку у трудових відносинах з позивачем. У Статуті ДП «Укравтогаз» відсутні умови щодо можливості укладення із заступниками директора ДП Укравтогаз» строкового трудового договору. Наказом ДП «Укравтогаз» № 309 від 29 грудня 2018 року затверджено обсяг обов`язків та їх розподіл між керівництвом підприємства. Визначені даним наказом перелік та характер обов`язків першого заступника директора ДП «Укравтогаз» свідчать про те, що робота на цій посаді не обмежена часом чи обсягом її виконання. Таким чином судом не виявлено об`єктивних перешкод перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ДП «Укравтогаз» на посаді першого заступника директора ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на умовах невизначеного строку.
 
Згідно статті 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Тому положення пункту 2.1 трудового договору № 07 від 22 червня 2017 між ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» та ОСОБА_1 , щодо строку дії трудових відносин, не ґрунтуються на законі, суперечать правам позивача на роботу в умовах чіткої визначеності та на умовах безстрокового трудового договору. Так умовами пункту 2.1 договору № 07 від 22 червня 2017 року не визначено чітких часових обмежень тривалості трудових відносин ДП «Укравтогаз» з позивачем. Водночас відповідач не довів існування встановленого нормативними актами порядку призначення першого заступника директора ДП «Укравтогаз». При цьому позивач, ні в момент підписання договору № 07 від 22 червня 2017 року, ні в процесі його виконання, не був повідомлений про те, коли та в якому порядку будуть припинені його відносини з ДП «Укравтогаз». Таким чином наведені в пункті 2.1 договору № 07 від 22 червня 2017 року умови щодо строковості трудових відносин, фактично встановлюють приховане та необмежене право роботодавця у будь-який час звільнити працівника, що, в свою чергу, свідчить про недобросовісність дій роботодавця та приховування справжніх умов праці позивача. Оскільки зміна трудових відносин із безстрокових на строкові відповідачем проведена з порушенням прав працівника, за відсутності визначених законом підстав і обставин для укладання строкового трудового договору, - правомірним є висновок суду про те, що відповідач помилково застосував до спірних правовідносин положення пункту 2 статті 36 КЗпП України, незаконно припинивши трудові відносини з позивачем, у зв`язку з чим останній відповідно до статті 235 КЗпП України підлягає поновленню на роботі зі стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Оскільки звільнення позивача відбулося 17 січня 2019 року, а з позовом позивач звернувся 13 лютого 2019 року, то вимога про визнання недійсним пункту трудового договору заявлена позивачем у межах справи про звільнення та в межах місячного строку, встановленого КЗпП.
 
Аргументи учасників справи
 
У жовтні 2020 року дочірнє підприємство «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
статті 9, 23, 233 КЗпП застосовано без урахування висновків і щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 923/241/18, від 21 травня 2019 року у справі № 925/550/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 766/16385/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 369/7704/18; від 12 лютого 2020 року у справі № 369/7704/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 760/408/19 та постановах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-127цс12; від 25 вересня 2013 року у справі № 6-26623св13, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15; від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16, від 19 липня 2017 року у справі № 127/17370/15-ц. Відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 23 КЗпП у контексті частини третьої статті 65 ГК України щодо можливості укладення строкового трудового договору (контракту) із заступниками керівника підприємства;
правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків. Укладений між ДП «Укравтогаз» та ОСОБА_1 трудовий договір є контрактом у розумінні статті 21 КЗпП. Волевиявлення позивача на укладення строкового трудового договору проявилось шляхом підписання ним трудового договору включно із оскарженим пунктом 2.1, яким визначено строк трудового договору. У наказі зазначено, що ОСОБА_1 призначається на посаду першого заступника директора тимчасово, на період до призначення в установленому порядку першого заступника директора ДП «Укравтогаз». На контрактну форму трудового договору не поширюються положення статті 9 КЗпП. Тому посилання позивача на погіршення його становища за умовами трудового договору у порівнянні із чинним законодавством безпідставне, оскільки позивач добровільного погодився на укладення строкового трудового договору, при цьому законом визначення строковості трудового договору погіршенням становити працівника не визнається.
у разі, якщо суд знайшов би підстави для скасування пункту 2.1 трудового договору, суд мав би відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду за захистом його трудових прав, оскільки з моменту укладення сторонами трудового договору минуло істотно більше трьох місяців. Звільнення позивача проведено згідно встановленої КЗпП процедури та відповідно до положень укладеного із ним трудового договору. 
 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 надав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення - без змін. Відзив мотивований тим, що відповідач не мав права застосовувати пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП. Наведена у касаційній скарзі судова практика не може бути підставою для скасування рішень у справі, оскільки обставини справ різні.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 27 січня 2021 року зазначено наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 17 січня 2019 року у справі № 923/241/18, від 21 травня 2019 року у справі № 925/550/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 766/16385/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 369/7704/18 (провадження № 61-189710св19), від 08 квітня 2020 року у справі № 760/408/19 (провадження № 61-20368св19), від 12 вересня 2018 року у справі № 753/16193/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/27037/17, від 31 липня 2020 року у справі № 757/34139/18-ц (провадження № 61-6954св19) та постановах Верховного Суду України: від 23 січня 2013 року у справі провадження № 6-127цс12, від 16 березня 2016 року у справі провадження № 6-2426цс15, від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц, від 06 квітня 2016 року у справі провадження № 6-409цс16, від 21 травня 2014 року у справі провадження № 6-7цс14; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Фактичні обставини 
 
Суди встановили, що 10 травня 2017 року відповідно до наказу ДП «Укравтогаз» № 49-к ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду заступника начальника Регіонального виробничого управління «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України». Про це зроблено запис у трудовій книжці позивача (запис № 21). Між сторонами укладено безстроковий трудовий договір.
 
21 червня 2017 року ОСОБА_1 подав на ім`я виконуючого обов`язки директора ДП «Укравтогаз» власноруч написану заяву, в якій просив прийняти його на роботу на посаду першого заступника директора ДП «Укравтогаз». Заява про звільнення з посади заступника начальника Регіонального виробничого управління «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» позивачем не подавалась. Наказ про звільнення позивача з цієї посади та припинення безстрокового трудового договору відповідачем не видавався. Трудова книжка позивача не містить запису про припинення дії безстрокового трудового договору з позивачем на посаді заступника начальника Регіонального виробничого управління «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України».
 
21 червня 2017 року ДП «Укравтогаз» видано наказ № 88к, яким позивач ОСОБА_1 призначений на посаду першого заступника директора ДП «Укравтогаз». Про це відповідачем зроблено запис у трудовій книжці ОСОБА_1 .
 
Докази ознайомлення позивача зі змістом наказу від 21 червня 2017 року № 88к у матеріалах справи відсутні.
 
Наступного дня після видання наказу про прийом на роботу між ДП «Укравтогаз» та ОСОБА_1 підписано письмовий договір № 07 від 22 червня 2017 року за умовами якого, позивач ОСОБА_1 зобов`язується виконувати роботу в ДП «Укравтогаз» на посаді першого заступника директора ДП «Укравтогаз», а відповідач ДП «Укравтогаз» зобов`язується виплачувати заробітну плату та забезпечити належні умови праці (пункти 1.1 та 3.1 договору). 
 
Згідно пункту 2.1. договору № 07 від 22 червня 2017 року цей договір є строковим трудовим договором і діє на період до призначення в установленому порядку першого заступника директора. У цьому пункті також зазначено, що на підставі даного договору виникають трудові відносини між працівником та роботодавцем. Відповідно до пункту 8.1 договору він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до його припинення. Підстави припинення даного договору визначені розділом 7.
 
Наказом ДП «Укравтогаз» від 16 січня 2019 року № 04к позивача звільнено з роботи з посади першого заступника директора ДП «Укравтогаз» на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України. Позивачу виплачена заробітна плата та видана трудова книжка. Позивач ознайомився з наказом про звільнення 29 січня 2019 року.
 
Таким чином між сторонами спору існували трудові відносини, які припинені на підставі рішення ДП «Укравтогаз», оформленого наказом від 16 січня 2019 року № 04к. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними (стаття 9 КЗпП).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 569/11722/16-ц (провадження № 61-31573сво18 ) зазначено, що «у приватному праві, частиною якого є трудове право, недійсність може стосуватися або «вражати» різноманітні договори, не є винятком й колективні договори. При цьому для трудового законодавства є характерним, з урахуванням того, що імперативні норми гарантують не тільки мінімальні соціально-трудові стандарти, але і визначають підстави нікчемності договорів (їх умов) у сфері праці. В частині другій статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачений спеціальний випадок нікчемності умови колективного договору у разі, коли відповідна умова погіршує порівняно з чинним законодавством становище працівника. В трудовому законодавстві не міститься правил, які мають засовуватися при тлумаченні того чи іншого колективного договору, а тому з врахуванням принципів, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо його дійсності, чинності та виконуваності повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності, за умови, що положення колективного договору не погіршують, порівняно з чинним законодавством, становище працівників».
 
Аналіз статті 9 КЗпП свідчить, що у приватному праві, частиною якого є трудове право, недійсність може стосуватися або «вражати» різноманітні договори, не є винятком й трудові договори. При цьому для трудового законодавства є характерним, з урахуванням того, що імперативні норми гарантують не тільки мінімальні соціально-трудові стандарти, але і визначають підстави нікчемності договорів (їх умов) у сфері праці. В статті 9 КЗпП передбачений спеціальний випадок нікчемності умови, якщо відповідні умови договорів погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю. В трудовому законодавстві не міститься правил, які мають засовуватися при тлумаченні того чи іншого трудового договору, а тому з врахуванням принципів, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо його дійсності, чинності та виконуваності повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності, за умови, що не погіршують становище працівників, порівняно з законодавством України про працю. Позовна вимога про визнання недійсною умови трудового договору для якої встановлено нікчемність на рівні закону не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.
 
У пункті 2 частини першої статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2020 року у справі №757/34139/18-ц (провадження №61-6954св19) вказано, що:
«відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того , що роботодавець, звільнивши позивача у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, діяв у межах та у відповідності до норм чинного трудового законодавства, а позивачем не доведено порушення відповідачем вимог законодавства під час його звільнення.
Судами попередніх інстанцій враховано, що ОСОБА_1 , працюючи у ПАТ «Українська залізниця», виявив бажання щодо переведення його за погодженням сторін на іншу посаду з іншим окладом та на умовах строкового трудового договору, про що свідчить його заява від 09 червня 2017 року, в якій позивач просив призначити його на посаду першого заступника директора з питань економіки та фінансів філії «Центр охорони здоров`я» ПAT «Укрзалізниця» саме на умовах трудового договору.
На підставі рішень правління ПАТ «Укрзалізниця» 01 червня 2017 року, 09 червня 2017 року та заяви ОСОБА_1 , 12 червня 2017 року наказом № 1401/ос по особовому складу, позивача, який займав посаду помічника директора відділу забезпечення діяльності членів правління та директорів Департаменту адміністративного забезпечення ПАТ «Укрзалізниця», було призначено на бажану посаду першого заступника директора з питань економіки та фінансів філії «Центр охорони здоров`я» за переведенням на умовах трудового договору строком на один рік.
При укладенні трудового договору сторонами було узгоджено строк дії трудового договору - з 13 червня 2017 року по 12 червня 2018 року включно (пункт 8.1. трудового договору), а також умови про те, що договір припиняється, зокрема, у зв`язку із закінченням строку його дії (пункти 7.3., 7.3.1. трудового договору).
Таким чином, волевиявлення ОСОБА_3 на укладення строкового трудового договору підтверджується його заявою від 09 червня 2017 року, особистими підписами позивача на кожній сторінці трудового договору, в якому зазначений строк його дії, а також на виданому на підставі укладеного трудового договору наказі роботодавця, в якому вказано, що працівника прийнято на роботу на умовах строкового трудового договору із зазначенням відповідного строку його дії, з яким позивача ознайомлено під підпис.
При цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що строковий трудовий договір він підписував під тиском посадових осіб відповідача або його волевиявлення на момент укладання цього договору не відповідало його внутрішній волі або що він не усвідомлював значення договору чи перебував у хворобливому стані та адекватно не оцінював свої дії.
Також ОСОБА_3 не надано доказів про скасування або внесення змін чи доповнень до наказу ПАТ «Українська залізниця» від 12 червня 2017 року про його призначення на посаду першого заступника директора з питань економіки та фінансів філії «Центр охорони здоров`я» ПАТ «Укрзалізниця», на підставі якого з позивачем укладено трудовий договір строком на один рік.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно встановив відсутність підстав, які виключають можливість звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП.
Доводи касаційної скарги, що у заяві про прийняття на роботу не зазначено про строковість трудових правовідносин з роботодавцем, а тому позивача прийнято на роботу на безстроковій основі, є безпідставними, оскільки останній за власним волевиявленням уклав з відповідачем трудовий договір з визначеним строком дії договору, підписавши його».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі № 703/2695/19 (провадження № 61-14979св20) вказано, що: 
«відповідно до частини першої статті 21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.
Підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України).
Верховний Суд зазначає, що укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим».
 
У справі, що переглядається, суди встановили, що:
21 червня 2017 року ДП «Укравтогаз» видано наказ № 88к, яким позивач ОСОБА_1 призначений на посаду першого заступника директора ДП «Укравтогаз»;
між ДП «Укравтогаз» та ОСОБА_1 підписано письмовий договір № 07 від 22 червня 2017 року за умовами якого, ОСОБА_1 зобов`язується виконувати роботу в ДП «Укравтогаз» на посаді першого заступника директора ДП «Укравтогаз», а відповідач ДП «Укравтогаз» зобов`язується виплачувати заробітну плату та забезпечити належні умови праці (пункти 1.1 та 3.1 договору). Згідно пункту 2.1. цей договір є строковим трудовим договором і діє на період до призначення в установленому порядку першого заступника директора. У цьому пункті також зазначено, що на підставі даного договору виникають трудові відносини між працівником та роботодавцем. 
волевиявлення позивача на укладення строкового трудового договору підтверджується особистим підписом у трудовому договорі, в якому зазначений строк його дії;
вимога про визнання пункту 2.1 трудового договору №07 від 22 червня 2017 року недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.
відсутні підстави для кваліфікації як нікчемного пункту 2.1 трудового договору №07 від 22 червня 2017 року;
з урахуванням того, що відсутні підстави для кваліфікації як нікчемного пункту 2.1 трудового договору № 07 від 22 червня 2017 року, суди зробили помилковий висновок, що звільнення позивача відбулося із порушенням вимог трудового законодавства ів задоволенні інших позовних вимог (про визнання незаконним та скасувати наказу від 16 січня 2019 року № 04к про звільнення, поновлення позивача на роботі та стягнення з відповідача середнього заробітку) належить  відмовити.
 
Оскільки встановлено підстави для скасування оскаржених судових рішень, то суд касаційної інстанції інші підстави відкриття касаційного провадження не аналізує.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення не відповідають висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду від 31 липня 2020 року у справі №757/34139/18-ц (провадження №61-6954св19) та постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 703/2695/19 (провадження № 61-14979св20). Колегія суддів вважає, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 16 712,10 грн та за подання касаційної скарги у розмірі 22 282,80 грн. Тому з ОСОБА_1 на користь ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» необхідно стягнути 36 305,50 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарги, а 2 689,40 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарги, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» задовольнити.
 
Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26 березня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення. 
 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним пункту договору, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відмовити.
 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 36 305,50 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарги.
 
Компенсувати дочірньому підприємству «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 2 689,40 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарги, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанціїпостанова Львівського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року у скасованій частині рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26 березня 2020 року та постанова Полтавського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. І. Крат
 
Судді:                                                                                              Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук