Єдиний унікальний номер 235/1195/20 
Номер провадження 22-ц/804/1541/21        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

02 червня 2021 року Донецький апеляційний суду складі:
головуючого-судді  Мальованого Ю.М.,
суддів:                     Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,  
за участю:
секретаря судового засідання Гладуха О.О.,
позивача ОСОБА_1 , 
представника позивача адвоката Малиновського Д.В.,
представника відповідача адвоката Смаль О.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 235/1195/20 за позовом ОСОБА_1 -ча до Комунального підприємства «Муніципальна служба правопорядку» Покровської міської ради Донецької області про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стяг-нення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, з апеляційною ска-ргою  відповідача Комунального підприємства «Муніципальна служба правопорядку» Покров-ської міської ради Донецької області на рішення Красноармійського міськрайонного суду До-нецької області від 20 серпня 2020 року (суддя першої інстанції Хмельова С.М.),-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального пі-дприємства «Муніципальна служба правопорядку» Покровської міської ради Донецької області (далі – КП «Муніципальна служба правопорядку») про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивовані тим, що він 03 липня 2019 року був прийнятий на роботу до КП «Муніципальна служба правопорядку» на посаду провідного інспектора згідно наказу № 4к від 02 липня 2019 року. 
31 січня 2020 року позивач дізнався, що його звільнено з роботи 31 січня 2020 року на під-ставі наказу № 1к від 31 січня 2020 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпІІ України за прогули 11 гру-дня 2019 року та 31 січня 2020 року. 
03 лютого 2020 року позивач отримав копію наказу про звільнення та подав відповідачу заяву про його скасування.
У позовній заяві ОСОБА_1 зазначив,  що 29 січня 2020 року між ним та Міністер-ством оборони України було укладено контракт. 11 грудня 2019 року та 31 січня 2020 року він не здійснював прогули, так як 11 грудня 2019 року виконував трудові обов`язки.  30 січня 2020 року він знаходився на лікарняному, що підтверджується листом непрацездатності серія АДК № 992687. Підстави для звільнення, які наведені в наказі відповідача є незаконними та надума-ними.
На думку позивача, фактичною підставою для звільнення є те, що в період з 11 листопада 2019 року по 10 грудні 2019 року позивач знаходився на навчальних зборах, відповідно до За-кону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Вже під час проходження зборів керівник КП «Муніципальна служба правопорядку» в ультимативній формі вимагав від нього написати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням.
Підтвердженням того, що 11 грудня 2019 року він не здійснював прогул, позивач вважає також ту обставину, що в грудні 2019 року він отримав від керівництва повідомлення про виві-льнення в зв`язку з скороченням. 
  Внаслідок незаконного звільнення з роботи позивач тимчасово був позбавлений частини свого доходу, крім того сам факт порушення його прав спричиняє дискомфорт та стан занепо-коєння і обурення.
Враховуючи всі обставини звільнення та протиправність дій відповідача, позивач визна-чив, як достатній та співмірний розмір відшкодування йому моральної шкоди у розмірі 3000 грн.
ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ № 1к від 31 січня 2020 року про звільнення з 31січня 2020 року ОСОБА_1 провідного інспектора, за п. 4 ст. 40 КЗпП України; поновити ОСОБА_1 на посаді провідного інспектора або на рівнозначній посаді КП «Муніципальна служба правопорядку»; стягнути з КП «Муніципальна служба правопорядку» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення з 31 січня 2020 року по день ухвалення рішення суду; стягнути відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 000 грн.; стягнути судовий збір в розмірі 840,80 грн.; стягнути відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 3000 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць та поновлення на роботі.
Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до КП «Муніципальна служба правопорядку» задоволені частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ начальника КП «Муніципальна служба правопо-рядку» № 1к від 31 січня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 провідного інспектора за п. 4 ст. 40 КЗпП України, до якого внесено зміни наказом № 7к від 13 березня 2020 року.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного інспектора КП «Муніципальна служба правопорядку» з 11 грудня 2019 року. 
Стягнуто з КП «Муніципальна служба правопорядку» на користь ОСОБА_1 се-редній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення 11 грудня 2019 року по день ух-валення рішення суду (20 серпня 2020 року) у розмірі 120 480 грн. 66 коп.
Стягнуто з КП «Муніципальна служба правопорядку» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500 грн. 00 коп. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення в частині стягнення заробітної плати у межах виплати за один місяць та понов-лення на роботі допущено до негайного виконання.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду відповідач КП «Муніципальна служба правопорядку» в апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, не-відповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, просить скасувати рі-шення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 серпня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.  
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що судом не надано оці-нку, але досліджено доповідну записку ОСОБА_2   від 11 грудня 2019 року, в якій ОСОБА_2 зазначив, що зі слів інспектора ОСОБА_3 позивач  був відсутній на маршруті № 3 «Парк Ювілейний» в самого початку рейду з 9 години ранку. 
Дослідивши та надавши оцінку записам в книзі нарядів, суд  дійшов помилкового виснов-ку про відсутність підпису ОСОБА_1 про отримання наряду у вигляді рейду по парку 11 грудня 2019 року, що також не відповідає обставинам справи, поясненням самого ОСОБА_1 та проведеному службовому розслідуванню цього факту.    
Крім того, суд дійшов помилкового висновку про неповноту службового розслідування, яке нібито допустив відповідач, який  не перевірив пояснень позивача про те, що 11 грудня 2019 року він начебто весь день виконував роботу, перебуваючи в кабінеті. Однак вказаного відповідач знати не міг, оскільки про ці обставини та вибрану позивачем стратегію захисту від-повідачу стало відомо лише під час судового розгляду справи. За таких обставин скаржник вважає, що має право на надання додаткових доказів на спростування стверджень позивача, оскільки про необхідність надання цих доказів він дізнався в тексту судового рішення і які під-тверджують неможливість непоміченого перебування ОСОБА_1 в приміщенні разом з іншими працівниками, що робить заяву ОСОБА_1 неспроможною.   
У главі 3 посадової інструкції провідного інспектора ОСОБА_1 зазначено, що він зобов`язаний виконувати роботу, яку доручає йому начальник згідно з переліком обов`язків, не пов`язаних з роботою у кабінеті. 
Посилаючись на положення статтей 29, 30, 31 КЗпП України та зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що попри відсутність підпису ОСОБА_4 на посадовій інструкції та правилах внутрішнього службового розпорядку, позивач не заперечував необхідності виконувати доручену начальником роботу та отримував за це заробітну плату.
Звертає увагу, що роботодавцем були проведені дії щодо розшуку ОСОБА_1 в період з 11 грудня 2019 року по 31 січня 2020 року, проте останній відмовився надавати пояс-нення щодо причин відсутності на робочому місці, що свідчить про повноту службового розс-лідування з боку начальника КП «Муніципальна служба правопорядку» та достатність підстав для звільнення позивача за прогул.
На думку скаржника, для того, щоб не працювати з 11 грудня 2019 року ОСОБА_1 в період з 12 грудня 2019 року по 30 січня 2020 року вирішив вилікувати всі наявні у нього захворювання: гостре респіраторне захворювання, двобічний гастрит, катаральний середній отит, гемартроз та інш. Вже в суді надав лікарняний лист № 041185 виданий КНП Родинська міська лікарня про захворювання з 31 січня 2020 року на гостру люмбалгію – біль у попереку, і хворів до 10 лютого 2020 року, до роботи стати 11 лютого 2020 року. Вказаний лікарняний лист до підприємства не надавався і був прийнятий судом як доказ, незважаючи на те, що  у порушення пунктів 1.9 – 1.11 «Інструкції про порядок і видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян» затвердженої Наказом МОЗ України від 13 листопада 2001 року № 455 цей лікарняний лист не погоджений головний лікарем  у випадку вибору лікарняного закладу або лікаря не за місцем реєстрації постійного місця проживання. Лікарняний лист № 893404 від 25 грудня 2019 року КНП «Добропільська лікарня інтенсивного лікування» відповідачем повертався ОСОБА_1 з таких же підстав, проте недоліки усунуті не були і вже наступний лікарняний з Родинської лікарні той роботодавцю не надав, а пред`явив  безпосередньо  суду.
Позивачем ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Малиновський Д.В., на апе-ляційну скаргу відповідача надано письмовий відзив, в якому зазначає, що вказані в апеляцій-ній скарзі відповідачем обставини були досліджені судом і їм була надана належна оцінка. По-силання відповідача на невиконання позивачем посадових обов`язків, встановлених посадовою інструкцією, є недоречними та свідчать про бездоказовість позиції відповідача. Крім того звер-тає увагу, що позивач жодного разу не відмовлявся від підписання посадової інструкції у зв`язку з тим, що підписувати її йому не пропонували. Вважає, що саркастичні зауваження представника відповідача з приводу його тривалого лікування свідчать про істинні мотиви зві-льнення позивача, що є проходження військових зборів в період з 11 листопада 2019 року по 10 грудня 2019 року. Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 205/6983/16-ц зазначає, що внесення змін до наказу про звільнен-ня  позивача не має жодного правового значення.
29 грудня 2020 року постановою Донецького апеляційного суду частково задоволено апе-ляційну скаргу КП «Муніципальна служба правопорядку».
Скасовано рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 сер-пня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до КП «Муніципальна служба право-порядку» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено.
Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади провідного інспектора КП «Муні-ципальна служба правопорядку» на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України з 31 січня 2020 року на 11 лютого 2020 року.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.  
Постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року скасовано постанову Донецького апеляційного суду від 29 грудня 2020 року, справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд. 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.  
Згідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за ная-вними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В судовому  засіданні апеляційного суду представник відповідача КП «Муніципальна слу-жба правопорядку» адвокат Смаль О.П. наполягав на доводах апеляційної скарги, просив рі-шення суду скасувати та ухвалити нове, яким  відмовити у задоволенні позовних вимог. Пози-вач ОСОБА_1 та його  представник адвокат Малиновський Д.В.  проти апеляційної скарги заперечували, рішення суду першої інстанції просили залишити без змін.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апе-ляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що фактично для звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України відповідач вказує два порушення. Це прогули 11 грудня 2019 року та 31 січня 2020 року. Про ці дати велась розмова на загальних зборах трудового колективу 31 січня 2020 року де  було рекомендовано керівнику звільнити ОСОБА_1 за прогули без поважних причин. Не приймаючи до оплати листки непрацездатності, відповідач в подальшому враховує, що ОСОБА_1 не стає до роботи 31 січня 2020 року, а продовжує хворіти. Тому вносить зміни до первісного наказу та визначає дату звільнення 11 грудня 2019 року. Акт про відсутність на робочому місці складено 24 грудня 2019 року. В цьому акті не вказано де саме був відсутній ОСОБА_1 – на рейді у парку чи в робочому кабінеті, не вказано про отримання будь-яких нарядів чи завдань від керівництва, які не виконав позивач. Тому суд, врахувавши, що при винесенні наказу про звільнення позивача відповідачем було допущено неточності, наказ прийнято передчасно, належним чином не перевірені  обставини та не встановлено у повному обсязі події, які мали місце 11 грудня 2019 року. Після звернення позивача до суду з позовом про визнання наказу № 1к від 31 січня 2020 року незаконним та його скасування, відкриття судом провадження у справі, відповідачем було видано наказ № 7к від 13 березня 2020 року про внесення змін до оскаржуваного наказу. У зв`язку з цим, суд дій-шов висновку, що у наказі про звільнення позивача були допущені неточності, наказ прийнято передчасно, не перевірено належним чином всі події та обставини, які мали місце 11 грудня 2019 року.          
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював на посаді провідного інспектора з 03 липня 2019 року.
Відповідно до повідомлення військового комісара Покровсько-Ясинуватського ОМВК від 11 листопада 2019 року молодшого лейтенанта запасу ОСОБА_1 призвано на навча-льні збори та направлено для проходження зборів до Покровсько-Ясинуватського ОМВК з 11 листопада по 11 грудня 2019 року (а.с. 13 т. 1). 
Згідно витягу із наказу військового комісара від 10 грудня 2019 року № 286 молодшого лейтенанта запасу ОСОБА_1 з 10 грудня 2019 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (а.с.87 т. 1).
11 грудня 2019 року позивач повернувся на робоче місце до виконання своїх трудових обов`язків, отже цей день був для нього робочим у розумінні вимог чинного законодавства.
Згідно наказу № 1к від 31 січня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », виданого начальником КП «Муніципальна служба правопорядку», провідний інспектор КП «Муніципа-льна служба правопорядку» Малиновський С.В. був відсутній на роботі 11 грудня 2019 року 7 годин та 30 січня 2020 року протягом робочого дня 3 години. Підстави: доповідна записка ін-спектора ОСОБА_5 , доповідна записка заступника начальника ОСОБА_6 , акт про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці, протокол загальних зборів трудового колективу. Ма-ється підпис ОСОБА_1 про ознайомлення з наказом 03 лютого 2020 року (а.с. 17, т. 1).
Згідно листів непрацездатності ОСОБА_1 перебував на лікарняному з 12 грудня 2019 року по 30 січня 2020 року (а.с. 14, 88, 89, 91, 92, т.1).
З врахуванням цих обставин, наказом № 7к від 13 березня 2020 року «Про внесення змін до наказу № 1 від 31 січня 2020 року» внесено зміни до наказу від 31 січня 2020 року № 1 к «Про звільнення ОСОБА_1 »: 
- 1.1. у вступній частині виключено речення «та 31 січня 2020 року протягом робочого дня 3 години» 
- 1.2 пункт 1 викладено у наступній редакції: ОСОБА_1 , провідного інспектора звільнити з роботи 11 грудня 2019 року через відсутність на роботі більше трьох годин протя-гом робочого дня без поважних причин, пункт 4 ст.40 КЗпП України (а.с. 50, т. 1).
Враховуючи зміст наведених наказів, підставою для звільнення позивача з роботи за пунк-том 4 ст.40 КЗпП України стала відсутність ОСОБА_1 на роботі 11 грудня 2019 року протягом 7 годин впродовж робочого дня, який у відповідності до положення ст. 139 КЗпП України зобов`язаний був повідомити керівника про причини своєї відсутності на робочому місці в обов`язковому порядку.
29 січня 2020 року у відповідності до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з ОСОБА_1 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у ЗС України на посадах осіб офіцерського складу строком на 5 років та за-раховано до списків особового складу ЗС України. Молодшого лейтенанта запасу Малиновсь-кого ОСОБА_7 призначено офіцером відділення військового обліку та бронювання сержантів і солда-тів запасу Покровсько-Ясинуватського об`єднаного міського військового комісаріату Донецької області (а.с. 18, т. 1).
Таким чином, наказ про звільнення ОСОБА_1 від 31 січня 2020 року було вине-сено після того, як позивача було прийнято на військову службу за контрактом.
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову війсь-кову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийн-ятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєн-ного стану на строк до закінчення особливого періоду або дня фактичної демобілізації, зберіга-ються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фер-мерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від під-порядкування та форми власності у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілі-зації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мо-білізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3 та 4 ст. 119 КЗпП України.
За порушення трудової дисципліни відповідач міг звільнити ОСОБА_1 на під-ставі п. 4 ст. 40 КЗпП України з дотриманням застережень, викладених в ч. 3 ст. 40 КЗпП Укра-їни, а також з додержанням гарантій, передбачених  ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" до того часу, як позивач був прийняти-ми на військову службу за контрактом. 
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом  у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 163/1714/16-ц (провадження № 61-10341св18). 
Оскільки наказ про звільнення було  винесено 31 січня 2020 року після того, як 29 січня 2020 року  ОСОБА_1 уклав контракт про проходження військової служби,  апеляцій-ний суд приходить до висновку, що відповідач звільнив позивача з порушенням ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з огляду на що мають бути задоволені позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу № 1к від 31 січня 2020 року начальника Комунального підприємства "Муніципальної служби пра-вопорядку" Покровської міської ради Донецької області та поновленні позивача на посаді про-відного інспектора Комунального підприємства "Муніципальної служби правопорядку" Пок-ровської міської ради Донецької області з 11 грудня 2019 року.
Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату праців-никові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З урахуванням правової позицію Вер-ховного Суду України у постанові від 14 вересня 2016 р. № 6-419цс16 щодо розрахунку серед-ньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, з урахуванням норм ст. 27 Закону України «Про оплату праці», за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчисляється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заро-бітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) за-робітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної пла-ти за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпра-цьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законодавством, - календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нараху-вання виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Поряд-ку).
Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваже-ного ним органу був позбавлений можливості працювати.
Судом першої інстанції враховані вказані положення законодавства та, з урахуванням ін-формації, яка міститься у довідці про доходи ОСОБА_1 від 11 листопада 2019 року (а.с. 23-25, т. 1), вірно визначено до стягнення розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 120 480 грн. 66 коп., з якої підлягають утриманню податки і обов`язкові пла-тежі. 
В цій частині рішення суду  ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуа-льного права.
Крім того, задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції погодився з до-водами позивача щодо того, що у зв`язку із звільненням йому було завдано моральну шкоду, яка полягала в різкій зміні матеріального стану.
Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Оскільки звільнення позивача відбулося з порушення діючого законодавства, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, який, виходячи з засад розумності та справедливості, визначив у відшкодування моральної шкоди позивачу  500 грн., що є обґрунто-ваною компенсацією за його незаконне звільнення.
Відповідно до частин 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають роз-поділу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових ви-трат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за пред-ставництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відпо-відною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умо-вами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтвер-джують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.
Матеріали справи містять договір про надання правової допомоги, укладеного між пози-вачем та адвокатом, розрахунок витрат на правову допомогу, а також квитанцію до прибуткового касового ордеру, згідно якої адвокатом в оплату за надані послуги була отримана сума у розмірі 3000 грн.(а.с. 19-22).
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторона-ми доказів (договорів, рахунків тощо). 
З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інста-нції про доведеність та відшкодування понесених позивачем витрат на правову допомогу у роз-мірі 3000 грн.   
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно роз-міру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд в цілому погодився з рішенням суду першої інстанції, витрати відповідача по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1471 грн. 40 коп. відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Муніципальна служба правопорядку» Покровської міської ради Донецької області задовольнити частково.
Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 серпня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в частині визнання незаконним та ска-сування наказу Комунального підприємства «Муніципальна служба правопорядку» Покровсь-кої міської ради Донецької області № 1к від 31 січня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП України та поновлення ОСОБА_1 на посаду провідного інспектора Комунального підприємства «Муніципальна слу-жба правопорядку» Покровської міської ради Донецької області в редакції цієї постанови. 
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 червня 2021 року.

Головуючий суддя:                                                                        Ю.М. Мальований
                                                                                                                  
                                                                                                                 О.В.Агєєв

Судді:                                                                                              Т.В. Космачевська