П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

24 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 540/4246/20	

Головуючий в 1 інстанції: Бездрабко О.І.
рішення суду першої інстанції прийнято у
м. Херсон, 16 лютого 2021 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                                    Танасогло Т.М.,
суддів:                                                             Димерлія О.О., Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020року ОСОБА_1 (позивач)звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (відповідач), про визнання протиправними дій відповідача, які полягають у нарахуванні та виплаті позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами років, станом не на 01 січня 2020 року; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2020 року з урахуванням проведених виплат.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Азово-Чорноморському регіональному управлінні Державної прикордонної служби України та у 2020 році був звільнений з військової служби у запас на підставі п."г" (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службу) п.2 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Відповідно до наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 24.12.2019 р. № 737-АГ "Про заходи щодо організації речового забезпечення персоналу Державної прикордонної служби України у 2020 році", на речовому забезпеченні під час проходження військової служби перебував у відповідача. На підставі наказу відповідача від 27.05.2020 р. № 254-ос виплачено грошову компенсацію за неотримане протягом служби майно. Вважає, що нарахування та виплату компенсації за неотримане майно відповідачем здійснено за цінами минулих років, а не за цінами станом на 01.01.2020 р.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами минулих років.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2020 року з урахуванням проведених виплат.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) подано до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції, винести нове рішення яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог або залишити позовну заяву без розгляду.
В обґрунтування скарги апелянт зазначив про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з врахуванням позиції лише позивача у справі. При цьому, суд взагалі не досліджував фактичні обставини по справі, а обставини які презюмуються судом нічим не підтверджуються та не обґрунтовуються. Правова позиція (оцінка) викладена судом виключно з позиції позивача у справі та на його користь, без врахування жодного доводу та доказу, які надавались відповідачем у справі. Апелянт зазначає, що дійсно по ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) видавався наказ від 27.05.2020р. № 254-ОС «Про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно» відносно ОСОБА_1 , даний наказ був виданий з метою формування належних правових підстав для виплати коштів за рахунків Військової частини НОМЕР_1 , проте не стосувався позивача як військовослужбовця даної військової частини, що є суттєвою різницею і впливає на суб`єктний склад спірних правовідносин, зокрема даний факт підтверджується тим, що станом на 27.05.2020р. ОСОБА_1 вже не мав статусу військовослужбовця та був звільнений з військової служби у запас. На користь зазначеного, як зауважує апелянт, зокрема свідчить і довідка про вартість речового майна, що належить до видачі полковнику ОСОБА_1 №44 від 14.04.2020р., оскільки в даному документі наявне посилання на наказ начальника Азово-Чорноморського регіонального управління №85-ОС від 14.04.2020р. Розрахунок, викладений у вказаній довідці, на думку апелянта, цілком відповідає вимогам чинного національного законодавства України та відомчим (індивідуальним) нормативно-правовим актам. Кількість майна виданого ОСОБА_1 в натурі за час проходження військової служби, обліковується в Атестаті на предмети речового майна № 98-20 та Арматурною карткою №414-14, які були видані ОСОБА_1 під час розрахунку при звільненні. 28.05.2020р. одразу після надходження бюджетних призначень, відповідно до платіжного доручення № 1545 ОСОБА_1 була виплачена грошова компенсація за неотримане речове майно. Водночас, така компенсація є правом держави, а не обов`язком. Також, апелянт вважає, що розрахунок вартості неотриманого речового майна проводиться станом на 1січня поточного року, а саме року, коли у особи виникло право на отримання того чи іншого предмета речового майна, проте аж ніяк не року звільнення з військової служби, адже: предмети речового майна належні до видачі, закуповували Державною прикордонною службою України централізовано та в рік, коли особа мала отримати належне до видачі майно, питання щодо того чому саме той чи інший військовослужбовець не отримав належного до видачі майна є виключно його власним вибором способу реалізації даного права (тобто, він погоджувався з тим, що отримає компенсацію відповідно до визначеної на день виникнення права на отримання вартості даного майна); військова форма одягу, її елементи, якість тощо відповідно і ціна постійно підвищувались, а тому порівнювати такі характеристики одягу 2004 року, які ОСОБА_1 мав отримати в той період, та їх характеристики 2020 року недоцільно; виплата грошової компенсації за неотримане у попередні роки майно за цінами 2020 року об`єктивно порушила б конституційний принцип рівності перед законом, адже позивач мав отримати майно встановленим порядком в рік виникнення прав на дане майно і вартість його на той момент складала певну суму, однак останній не отримав дане майно, що і зумовило право на отримання компенсації за реальною (актуальною) ціною на той час. Апелянт вважає хибним твердження позивача про те, що майно, яке закуповувалось за цінами тих періодів, має бути компенсовано за цінами 2020року. До того ж, судом першої інстанції на думку апелянта проігноровано той фак., що вартість майна неотриманого військовослужбовцями за попередні роки служби визначено відповідними розпорядженнями Державної прикордонної служби України. Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та розглянуто справу в порядку письмового провадження, що фактично обумовило прийняття рішення без урахування позиції відповідача у справі та без надання реальної можливості реалізувати право на захист. При цьому, 18.01.2021р. відповідачем у справі до суду першої інстанції подавалась заява про залишення позовної заяви без розгляду та закриття провадження у даній справі з підстав пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з даним позовом, на чому апелянт наголошує й у апеляційній скарзі, крім всього іншого.Так, на думку апелянта, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України, питання щодо його поновлення не ставилось при зверненні до суду з даним позовом, такий строк судом не поновлювався.
20.04.2021р. (вхід. №8186/21) від позивача у справі до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вказано про хибність доводів апелянта, мотивуючи наявністю законодавчих підстав для задоволення його позовних вимог, оскільки грошова компенсація за неотримане речове майно виплачується виходячи із закупівельної вартості такого майна, станом на 1 січня поточного року – року звільнення з військової служби. Оскільки, відповідачем було виплачено грошову компенсацію виходячи із закупівельної вартості неотриманого позивачем під час служби речового майна різних років, суд першої інстанції на думку позивача прийняв обґрунтоване та законне рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для задоволення клопотання про вихід із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження, у зв`язку із чим розгляд справи проведено без участі представників сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на підставі наказу Голови Державної прикордонної служби України від 02.03.2020 р. № 211-ОС заступником голови ліквідаційної комісії Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України Сергійком О.С. винесено наказ від 14.04.2020 р. № 85-ос "Про особовий склад", відповідно до якого полковника ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні начальника Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України, якого звільнено у запас за підпунктом "г" (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі) пункту 2 частини 5 статті 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з правом носіння військової форми одягу.
Згідно наказу від 27.05.2020 р. № 254-ОС полковнику запасу ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно під час проходження військової служби в сумі 38988,17 грн., у тому числі податок на доходи фізичних осіб в сумі 5947,35 грн., військовий збір - 495,61 грн.
Відповідно до платіжного доручення від 28.05.2020 р. № 1545 на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 перераховано грошові кошти в сумі 32545,21 грн.
20.11.2020 р. позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із запитом, в якому просив надати: копію (витяг) наказу, у якому міститься інформація про розмір нарахованої та сплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно; довідку про вартість речового майна, що належить до видачі, на підставі якої здійснено нарахування та виплата компенсації за неотримане речове майно; копію речового атестату.
Листом від 24.11.2020 р. № 705/3-53 відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що нарахування та виплата компенсації за неотримане протягом служби речове майно військовою частиною НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) здійснювалась на підставі наказу АДПСУ від 24.12.2019 р. № 737-АГ "Про заходи щодо організації речового забезпечення персоналу Державної прикордонної служби України у 2020 році". Крім того, до листа долучено: витяг з наказу начальника 79 прикордонного загону від 27.05.2020 р. № 254-ОС "Про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно"; довідку № 44 про вартість речового майна, що належить до видачі полковнику ОСОБА_1 ; копію атестату від 14.04.2020 р. № 98-20; роз`яснення довідки про вартість речового майна та нарахованої грошової компенсації.
Вважаючи, що відповідачем протиправно обраховано компенсацію за неотримане речове майно за цінами минулих років, а не станом на 01.01.2020 р. (рік звільнення), позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами минулих років є неправомірними.
Суд першої інстанції посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 28.01.2021 р. у справі № 520/1190/2020, від 17.03.2020 р. у справі № 815/5826/16, від 23.08.2019 р. у справі № 2040/7697/18 та від 14.11.2018 р. у справі № 809/1488/16 вказав, що відповідачем порушено право ОСОБА_1 на отримання грошової компенсації замість належного до видачі речового майна виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 1 січня року, в якому проведено виплату, а саме 2020 року.
Водночас, суд першої інстанції вирішуючи клопотання відповідача у справі про залишення позову без розгляду, пославшись на приписи ч.ч. 1,2 ст. 122 КАС України, дійшов висновку про те, що даний позов ОСОБА_1 подано 28.12.2020р. у межах шестимісячного строку звернення до суду, у зв`язку із чим вважав відсутніми підстави для залишення позову без розгляду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд виходить з наступного.
Правовідносини, з приводу яких виник спір, регулюються Законом України від 20.12.1991 №2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі по тексту - Закон №2011-ХІІ), який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
За визначенням ч. 2 ст. 1-2 Закону №2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Як встановлено ч. 1 ст. 9 Закону №2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до статті 9-1 Закону №2011-ХІІ продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Вимогами ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» передбачено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Так, пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку із виплатою грошової компенсації за неотримане речове майно на думку позивача у розмірі, меншому аніж передбачено Порядком №178.
Тобто, за характером спірних правовідносин та їх суб`єктним складом даний спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця.
Колегія суддів наголошує, що включення грошової компенсації вартості за неотримане речове майно до складу належних звільненому військовослужбовцю сум у розумінні приписів статті 116 КЗпП України та необхідність застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності в разі невиплати такої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини підтверджено сталою судовою практикою розгляду цієї категорії адміністративних справ (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року (справа № 821/1083/17), постанови Верховного Суду від 30 листопада 2020 року (справа № 480/3105/19) та від 11 лютого 2021 року (справа № 240/532/20).
Між тим, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції не врахував зазначених вище законодавчих приписів та правових позицій Верховного Суду щодо правового регулювання питання строку звернення до суду з позовами даної категорії.
Як встановлено ч.1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою наведеної вище статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч.3 ст. 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Як встановлено судом з матеріалів справи та не оспорюється сторонами у даній справі, грошова компенсація неотриманого речового майна, відповідно до платіжного доручення №1545 була виплачена ОСОБА_1 28.05.2020р. 
Всі розрахункові при цьому документи, такі як – речовий атестат, довідку-розрахунок, арматурну картку, позивач у справі отримав 14.04.2020р. під час остаточного розрахунку при звільненні з військової служби у запас.
При цьому, з позовною заявою про оскарження дій Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у нарахуванні ат виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами років, станом не на 01 січня 2020 року та зобов`язання виплатити таку компенсацію, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2020 року, ОСОБА_1 звернувся лише 28.12.2020р., тобто з пропуском строку, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України (а саме по спливу 7 місяців з моменту остаточного розрахунку при звільненні та 8 місяців з моменту звільнення позивача з військової служби).
Колегія суддів наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереробними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. 
Однак, з позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що жодних належних та допустимих доказів щодо причин пропуску строку вчасного звернення до адміністративного суду з вказаним адміністративним позовом, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутись за судовим захистом, позивач не вказує і не надає, та відповідно судом не встановлено обставин, що свідчать про наявність об`єктивних перешкод для подання позову у встановлений законодавством строк.
Посилання позивача на запит ОСОБА_1 від 20.11.2020р. та лист Військової частини НОМЕР_1 від 24.11.2020р. отриманий у відповідь на вказаний запит, як на такі обставини, що зумовили подання даного позову, а відтак й строк звернення до суду має відраховуватись з моменту отримання позивачем цього листа, судова колегія оцінює критично, позаяк згідно встановлених апеляційним судом обставин щодо дати отримання ОСОБА_1 у квітні 2020 року розрахункових документів - речовий атестат, довідку-розрахунок, арматурну картку, слід констатувати, що на дату проведення виплати грошової компенсації у травні 2020 року, позивач був обізнаний про вартість речового майна, що належить йому до видачі та грошову компенсацію про неотримане речове майно.
Однак, не погоджуючись із розміром грошової компенсації за неотримане речове майно, ОСОБА_1 звернувся до суду лише 28.12.2020р.
В свою чергу, судова колегія такої звертає увагу на те, що жодного доводу про перешкоди у можливості направлення запиту (який було направлено на адресу відповідача ОСОБА_1 20.11.2020р.) безпосередньо після отримання всіх розрахункових документів ОСОБА_1 – 14.04.2020р., або ж після отримання виплати грошової компенсації за неотримане речове майно – 28.05.2020р. матеріали справи не містять та позивачем такі не вказувались під час подання позову.
При цьому, колегія суддів також враховує, що вирішуючи дану справу, суд першої інстанції помилково послався на ч. 2 ст. 122 КАС України як такої, що підлягає застосуванню до даних спірних правовідносин, оскільки з врахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові по справі № 480/3105/19 від 30.11.2020р., зважаючи на правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно, спеціальним строком звернення до суду з цим позовом є місячний строк, установлений ч. 5 ст. 122 КАС України.
Також, апеляційний суд враховує й ту обставину, що позивачем ані під час судового розгляду справи судом першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду даної справи, позивачем жодного доводу на спростування позиції відповідача у справі з приводу порушення ОСОБА_1 строку для подання даної позовної заяви не наведено. Доказів поважності причин пропуску такого строку не зазначено.
Висновки суду апеляційної інстанції у даній справі стосовно того, строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України та обчислюється з дня фактичного розрахунку відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20.
Отже, оскільки позивачем пропущений місячний строк для звернення до адміністративного суду, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України, жодних причин і обставин, які об`єктивно ускладнювали або унеможливлювали реалізацію позивачем прав у встановлений строк, останнім не наведено і таких судом не встановлено, то заявлений позов підлягає залишенню без розгляду. 
Вимоги апелянта про закриття провадження у даній справі судова колегія відхиляє за недоведеністю, оскільки наявність визначених ст. 238 КАС України підстав, за наявності яких суд закриває провадження у справі, апелянтом жодним чином не обґрунтована та не підтверджена, й не встановлена апеляційним судом. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги про закриття провадження у справі.
Інші доводи та твердження апелянта на висновки апеляційного суду не впливають.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.
У справі Європейського суду з прав людини «Стаббігс та інші проти Великобританії» визначено, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.
У Рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» від 25 січня 2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45).
Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства»).
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи ), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29)
Згідно ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. 
Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, колегія суддів дійшла до висновку про необхідність залишення позову без розгляду, а також зауважує на не наведенні позивачем обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів.
У аспекті наведеного слід зазначити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Враховуючи усі викладені вище обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення підлягає скасуванню із залишенням без розгляду заявленого позову.
Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315-317, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Херсонського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби (Військова НОМЕР_3 ) – задовольнити частково.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року у справі № 540/4246/20 – скасувати.
Ухвалити у справі № 540/4246/20 нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Димерлій О.О.    Єщенко О.В.