ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/2881/19                 Головуючий суддя І інстанції Вельможна І.В.
Провадження № 33/818/1/21         Суддя доповідач Шабельніков С.К.
Категорія: Керування транспортними засобами або суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

21 квітня 2021 року суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Зміївського районного суду Харківської області від 17 грудня 2019 року стосовно ОСОБА_1 ,-
В С Т А Н О В И В :
                                                                                    ОСОБА_1 
                                                                                    ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянин України,  проживаючий за  
адресою: 
АДРЕСА_1 
 
- визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
Також з ОСОБА_1   стягнуто судовий збір в розмірі 384 грн. 20 коп.
Постановою встановлено, що 21 вересня 2019 року о 21 години 30 хвилин ОСОБА_1 по вул. Донецькій в м. Змієві Харківської області керував належним ОСОБА_2 автомобілем Skoda Fabia, реєстраційний номер НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в установленому законом порядку відмовився у присутності двох свідків, чим порушив п. 2.5 ПДР України.
Не погодившись з цим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив  скасувати постанову судді Зміївського  районного суду  Харківської області від 17 грудня  2019 року, скасувати стягнення у вигляді штрафу у розмірі 10200 грн, також окремим рішенням просить скасувати рішення суду першої інстанції про відібрання посвідчення водія  та винести нову постанову, якою провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП. 
Свої вимоги обґрунтовує тим, що постанова була винесена без участі ОСОБА_1 . Судом першої інстанції не опитувались свідки події, не проводився розгляд обставин та вивчення доказів в повному обсязі.  Зокрема, ОСОБА_1 вказує, що був позбавлений можливості надання до суду особистих пояснень, речових та письмових доказів на свій захист, оскільки перебував на стаціонарному лікуванні в медичному закладі та на підтвердження цього надавав відповідні документи. Крім того, апелянт у своїй скарзі ставить під сумнів застосування судом першої інстанції практики Європейського суду з прав людини. При цьому, стверджував, що суддя першої інстанції відмовив йому у наданні державного захисника, чим порушено його права. Разом з тим, апелянт посилався на особисті обставини, зокрема, згорів сімейний будинок та утримання двох неповнолітніх дітей. Більше того, ОСОБА_1 вказував, що судом не досліджено обставини, які зафіксовані в протоколі щодо відмови від проходження Драгера. Крім того, апелянт стверджує, що був тверезий. 
У відомостях цієї справи міститься заява ( арк. 98) від ОСОБА_1 , в якій останній просить провести судовий без його участі, у зв`язку з перебуванням в Польській Республіці на роботі  по контракту за участі його представника ОСОБА_3 . Враховуючи вимоги ст. 59 Конституції України з метою забезпечення ОСОБА_1 правом на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції направляв лист до Регіонального центру з надання вторинної правової допомоги в Луганській та Харківській областях з проханням призначити адвоката для здійснення захисту особи, яка притягається до адміністративної відповідальності за призначенням та забезпечити прибуття адвоката до Харківського апеляційного суду в судове засідання. У вищевказаній відповіді з центру надання безоплатної вторинної правової допомоги зазначено, що ОСОБА_1 для отримання правової допомоги повинен особисто  звернутися до будь-якої точки доступу до безоплатної правової допомоги. При цьому, вказано адреси  місцезнаходження центрів, номери телефонів та електронну адресу для такого звернення. 
Разом з тим, у судовому засіданні від 31.03.2021 року представнику ОСОБА_3 апеляційним судом роз`яснено, що Харківський апеляційний суд має можливість лише комунікувати з ним для надання інформації, оскільки у ОСОБА_3 немає свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, отже в нього немає права представляти інтереси апелянта в суді, виходячи з норм, передбаченихст. 271 КУпАП.  
Зокрема, у судовому засіданні від 31.03.2021 року представнику за довіреністю ОСОБА_3 надано копію відповіді з центру надання безоплатної правової допомоги (арк. 103-106), яка міститься в матеріалах справи. Крім того, з ним узгоджено час відкладення розгляду справи, потрібний йому для повідомлення ОСОБА_1 та такий, що буде достатній для використання права на правову допомогу, у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 21 квітня 2021 року на 11.00 год. Більше того, за наявності у ОСОБА_3   довіреності від ОСОБА_1 з необмеженими правами (арк. 84), представник пояснив апеляційному суду, що має достатньо часу  для того, щоб роз`яснити ОСОБА_1 порядок отримання юридичної допомоги, в тому числі, безоплатної, а також, щодо своєчасного сповіщення ОСОБА_1 про всі обставини, які стосуються судового розгляду. 
У судовому засіданні 21 квітня 2021 року ОСОБА_3 повідомив, що ОСОБА_1 відомо про це судове засідання та він знає про лист від Регіонального центру з надання вторинної правової допомоги в Луганській та Харківській областях, в якому надано відповідь щодо порядку отримання правової допомоги. Разом з тим, жодних дій з боку ОСОБА_1 не зроблено з приводу отримання юридичної допомоги та ніяких відомостей останній не надав до апеляційного суду, а тому суд апеляційної інстанції виконав всі можливі заходи стосовно сповіщення апелянта та реалізації ним права на захист. Крім того, заяв про відвід та заперечень проти розгляду справи від апелянта не надходило. 
Враховуючи, що термін розгляду таких апеляційних скарг обмежений відповідно до ст. 294 КУПаП, суд апеляційної інстанції, внаслідок призначення справи до розгляду на 03.02.2021 року та неодноразових відкладень на  31.03.2021 року та 21.04.2021 року дійшов висновку про розгляд справи за відсутністю ОСОБА_1 , виходячи  з відомостей, що є наявні в матеріалах цього провадження.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає  задоволенню з наступних підстав.
Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.
Як вбачається з відомостей, що є наявними у справі, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для об`єктивного та всебічного розгляду справи.
Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апелянтом в його апеляційній скарзі не наведено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду щодо винуватості ОСОБА_1 у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.
Встановивши винуватість ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, суд першої інстанції послався на докази, а саме: на відомості протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 249616 від 21.09.2019 року (арк. 1)., пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (арк. 2-3).
Зокрема, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення (арк. 1), що 21 вересня 2019 року о 21 години 30 хвилин ОСОБА_1 по вул. Донецькій в м. Змієві Харківської області керував автомобілем Skoda Fabia, реєстраційний номер НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння, в присутності двох свідків. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою газоаналізатора- алкотестера “Драгер”  ARKL 0231 та обстеження в медичному закладі на стан сп`яніння відмовився.
У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що судом не повно досліджено обставини, що зафіксовані в протоколі щодо відмови від проходження Драгера. Крім того, апелянт зазначає, що був тверезий. 
Доводи ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно встановив наявність вини у вчиненні правопорушення спростовується відомостями, що є у матеріалах цього провадження і на які суд послався в своїй постанові.
Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції щодо об`єктивності відомостей, які зафіксовані в протоколі в присутності свідків, які не тільки посвідчили відмову ОСОБА_1 від проходження на стан сп`яніння, але й надали письмові пояснення, які чітко узгоджуються з відомостями протоколу. 
Більше того, факт керування підтверджується відомостями цієї справи, оскільки окрім вищевказаних відомостей працівники поліції відібрали розписку від батька, ОСОБА_6 , де зазначено, що останній прийняв від співробітників автомобіль Skoda Fabia, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та зобов`язується не передавати його сину, ОСОБА_1 , поки той в стані алкогольного сп`яніння. Разом з цим, зазначено, що претензій до працівників поліції не має, написано власноруч та вірно. 
 Крім того, згідно п. 27 постанови Пленуму ВСУ від 23.12.2005 року №14 „Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", якщо водій ухилявся від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп`яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному у присутності двох свідків, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності. 
Поряд з цим, належить взяти до уваги й те, що  дії службової особи що складала протокол та фіксувала правопорушення, в порядку передбаченому чинним законодавством, не оскаржувалися, тобто останній не звертався до суду із скаргою в порядку, визначеному КАС України, хоча мав для цього достатньо часу, що унеможливлює врахування доводів апелянта з приводу незгоди з відомостями протоколу, неправомірної зупинки транспортного засобу, а також відібрання письмових пояснень у свідків, що зазначені у протоколі.
Отже, твердження апелянта, щодо неправомірності дій працівників поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не відповідають дійсності та є суб`єктивними, оскільки незаконність їх дій не встановлена будь-якими судовим рішенням або висновком компетентного органу.
Разом з тим, вказані обставини підтверджуються, зокрема, письмовими поясненнями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яких було залучено працівниками поліції при оформленні протоколу про адміністративне правопорушення. Для забезпечення повноти та всебічності судового розгляду судом апеляційної інстанції шляхом направлення судових повісток (арк. 92-94, 101, 108, 110-113) викликались вищевказані свідки для надання особистих пояснень, також додатково свідок ОСОБА_4 повідомлявся телефонним повідомленням (арк. 95, 109, 121) але останні не з`явились за судовим викликом.
Апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості примусово доставити свідків в судове засідання, а тому відповідно до вимог чинного КУпАП виконав усі можливі дії для виклику свідків в судове засідання.
Крім того, ОСОБА_1 вказує, що постанова була винесена без його участі та судом першої інстанції не опитувались свідки події, не розглянуло всі обставини та не вивчено  докази в повному обсязі.  
Доводи апелянта про неповноту та не об`єктивність розгляду справи судом першої інстанції спростовується відомостями, що є в матеріалах справи.  
Зокрема,  судове засідання неодноразово відкладалось, і в кожне з них викликались свідки та учасники процесу, про що свідчать виклики: на 29.10.2019 року (арк. 14-15), на 08.11.2019 року (арк. 17-20), на 25.11.2019 року (арк. 23-28), на 03.12.2019 року (арк. 30, 32-36), на 10.12.2019 року (арк. 39-42), на 17.12.2019 року (арк. 48-49). 
Суд першої інстанції, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, в якій вказано, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, та керуючись положеннями статей 38, 277 КУПаП розглянув вказану справу з урахуванням відомостей, що є наявними в матеріалах справи.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції ставиться критично до таких доводів апелянта, і розцінює їх як обраний спосіб захисту та спробу уникнути відповідальності. 
Більше того, ОСОБА_1 вказує, що був позбавлений можливості надання до суду особистих пояснень, речових та письмових доказів на свій захист, оскільки перебував на стаціонарному лікуванні в медичному закладі та на підтвердження цього надавав відповідні документи. 
При цьому, судом апеляційної інстанції, при перегляді справи, з метою забезпечення конституційних засад щодо дотримання гарантій забезпечення права на оскарження рішення  було прийнято всі можливі процесуальні заходи щодо проведення апеляційного перегляду. Зокрема, викликались свідки у судове засідання для надання пояснень з метою повного та всебічного з`ясування обставин справи. Крім того, представник, який надав довіреність та постійно здійснював контактування,  запевнив суд апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 достовірно відомо про розгляд справи. Разом з тим, за  клопотанням апелянта про надання безоплатної правової допомоги, апеляційним судом було направлено листа до Регіонального центру з надання вторинної правової допомоги в Луганській та Харківській областях з проханням призначити адвоката для здійснення захисту особи та отримано відповідь, в якій вказано порядок отримання такої допомоги. Однак, як вбачається з пояснень ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , будучи  поінформованим про таку відповідь з центру безоплатної правової допомоги жодних дій не вчинив, ніяких відомостей та письмових пояснень до суду апеляційної не надав. 
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не може погодитись з обгрунтованістю таких доводів.
Крім того, апелянт у своїй скарзі ставить під сумнів та йому не зрозуміле застосування судом першої інстанції практики Європейського суду з прав людини. 
Поряд з цим, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Суд апеляційної інстанції ставиться критично до таких апеляційних доводів ОСОБА_1 , оскільки вони містять лише суб`єктивні оціночні судження, а також особисті  припущення.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей8,9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіхстаттях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.
Доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п. 2.5  Правил дорожнього руху України та притягнуто за ч.1 ст.130 КУпАП до відповідальності, а тому посилання  ОСОБА_1 на незаконність та необгрунтованість судової постанови є безпідставними.
З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.
Керуючись ст. 294 КУпАП, -
 
  П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 –  залишити без задоволення, а постанову судді Зміївського районного суду Харківської області від 17 грудня 2019 року, щодо притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП  – залишити без змін.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

 
Суддя                                                                                         С.К. Шабельніков