Дата документу 20.04.2021 Справа № 320/7778/17

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
20 квітня 2021 року
м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 320/7778/17
Провадження №22-ц/807/1048/21

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів Дашковської А.В., Гончар М.С.,
за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу в режимі відео конференції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Діденка Володимира Євгеновича на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 листопада 2020 року, повний текст виготовлений 07 грудня 2020 року, у складі судді Бахаєва І.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою шляхом зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищеназваним позовом, уточнивши його в серпні 2020 року, в якому зазначав, що позивач та відповідач були співвласниками житлового будинку, земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 листопада 2014 року та додатковим рішенням цього суду житловий будинок та земельна ділянка поділені між співвласниками.
Так, виділено у власність ОСОБА_2 в житловому будинку А-1: коридор 1-1 площею 2,8 кв.м.; кухня 1-2 площею 3,5 кв.м. кухня 1-2 площею 14.3 кв.м. кімната 1-4 площею 22.6 кв.м.; кімната 1-5 площею 8,7 кв.м. кімната 1-6 площею 9,4 кв.м., гараж «Б-1», сарай «Л-1». Виділено у натурі у власність частину земельної ділянки кадастровий номер 2310700000:01:019:0172, а саме земельні ділянки S-2 площею 280,12 кв.м., S-3 площею 212,45 кв.м., загальною площею 517,17 кв.м.
ОСОБА_1 виділено у власність в житловому будинку А-1: тамбур 2-1 площею 5,0 кв.м.; кухня 2-2 площею 10,0 кв.м.; кімната 2-3 площею 14.7 кв.м.; кімната 2-4 площею 8,8 кв.м. кімната 2-5 площею 9,2 кв.м. гараж «В-1» , сарай «Д-1», баня «И-1»; душ «К», убиральня «У». Виділено у натурі у власність частину земельної ділянки кадастровий номер 2310700000:01:019:0172, а саме земельні ділянки S-4 площею 122,55 кв.м., S-5 площею 335,6 кв.м., загальною площею 482,75 кв.м.
Земельна ділянка площею 49,2 кв.м. залишено у спільному користуванні.
Після рішення суду ОСОБА_2 самовільно зруйнувала частину житлового будинку А-1, яка складалась з приміщень: коридор 1-1 площею 2,8 кв.м., кухня 1-2 площею 3,5 кв.м., кухня 1-3 площею 14,3 кв.м., кімната 1-4 площею 22.6 кв.м., кімната 1-5 площею 8,7 кв.м., кімната 1-6 площею 9,4 кв.м.. Внаслідок цього руйнування некапітальний простінок (внутрішній простінок) частини будинку, яка належить позивачу стала зовнішньою стіною житлового будинку. Простінок руйнується та знаходиться під постійним впливом погодних умов, що прискорює його руйнування та ставить під загрозу цілісність всієї частини належного позивачу житлового будинку.
Замість самовільно зруйнованої частини житлового будинку ОСОБА_2 також самовільно збудувала на місці зруйнованої частини будинку – двоповерхову будівлю, яка знаходиться на малій відстані від належної позивачу частину будинку.
Окрім того, відповідач самовільно встановила залізобетонний паркан на земельній ділянці S-4, яка виділена у власність позивачу.
Внаслідок порушення прав позивача як власника житлового будинку та земельної ділянки неправомірними діями відповідача, йому спричинена моральна шкода, яку він оцінює в 40 000 грн. Моральна шкода полягає в тому, що відповідач, захопила частину належної позивачу земельної ділянки, довела належну йому частину житлового будинку до аварійного стану, що спричиняє моральні страждання, змушує нести судові витрати, докладати додаткових суттєвих зусиль для поновлення його прав власника.
Посилаючись на вищеназвані обставини, та положення ст. ст. 376, 386, 1167,1166  ЦК України, просив усунути перешкоди в користуванні житловим будинком та земельною ділянкою шляхом знесення за рахунок ОСОБА_2 самовільно побудованої двоповерхової будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та самовільно побудованого залізобетонного паркану довжиною 23 метри, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на частині земельної ділянки S-5, площею 335,6 кв.м. з кадастровим номером 2310700000:01:019:0172. Стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 40 000 грн. та судові витрати по сплаті судового збору та витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Усунуто перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення за рахунок ОСОБА_2 самовільно побудованого залізобетонного паркану довжиною 23 метри, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на частині земельної ділянки S-5, площею 335,6 кв.м. з кадастровим номером 2310700000:01:019:0172.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2000грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 320 грн, витрати по сплаті судової будівельно - технічної експертизи в розмірі 4250 грн, а всього 5570 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.

Частково не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Діденка В.Є. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить судове рішення в частині відмови у задоволенні позову про знесення самовільного побудованої споруди, часткового стягнення витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи та визначення розміру моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначає, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції не відповідає принципам розумності та справедливості, оскільки не було враховано, що він поніс матеріальні витрати у зв`язку з порушенням його права власника будинку та земельної ділянки, тривалість дій відповідача та зусиль, які він доклав для відновлення своїх порушених прав. Безпідставно суд не стягнув у повному розмірі витрати понесені ним на сплату проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 8500грн. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про знесення самовільно побудованої споруди на місці знесеної частини будинку судом не правильно застосовані норми ст. ст..376, 392 ЦК України, та не враховано, що самовільне будівництво, здійснене відповідачем, порушує положення ст. 103 ЗК України.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи є безпідставними, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Позивачем не доведено, що відповідач істотно порушила права позивача, та внаслідок цих усіх дій усунення перешкод можливе лише шляхом знесення спірного об`єкту нерухомості. Не надано будь-яких допустимих доказів на підтвердження спричинення позивачу моральної шкоди. Судові витрати розподілені судом першої інстанції з врахуванням вимог ст.. 137, 142 ЦПК України.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. 

ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про знесення самовільно побудованої споруди, часткового стягнення витрат на проведення судової будівельно - технічної експертизи та визначення розміру моральної шкоди.
В іншій частині судове рішення сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що позивачем не доведено, що відповідач істотно порушила права позивача. Матеріали справи не містять достатніх доказів того, що використані усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності за здійснення самочинного будівництва та що неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення перебудови. Окрім того, не надано доказів, що відстань між будівлями дійсно унеможливлює проведення робіт з укріплення простінку будівлі позивача. Суд першої інстанції дійшов до висновку, що внаслідок порушення прав власника земельної ділянки позивачу спричинено моральну шкоду, проте з урахуванням обставини справи, частково задовольнив позовні вимоги у цій частині. Судом на підставі ст..137, 141 ЦПК України вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такий висновок зроблено судом на підставі належного з`ясування дійсних обставин справи, прав та обов`язків сторін, належної оцінки наданих ними доказів. 

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 999, 92 кв.м.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 листопада 2014 року в справі № 320/1717/14-ц, з урахуванням додаткового рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 грудня 2014 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ житлового будинку та земельних ділянок в натурі між власниками – задоволено (а.с. 10-17).
Поділено в натурі між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 та присадибну земельну ділянку площею 999,92 кв. м. (кадастровий номер 2310700000:01:019:0172).
Позивачу ОСОБА_1 виділено у власність у житловому будинку А-1 наступні приміщення: тамбур 2-1 площею 5,0 кв.м.; кухня 2-2 площею 10,0 кв.м.; кімната 2-3 площею 14.7 кв.м.; кімната 2-4 площею 8,8 кв.м. кімната 2-5 площею 9,2 кв.м. гараж «В-1», сарай «Д-1», баня «И-1»; душ «К», убиральня «У». 
Виділено ОСОБА_1 у натурі у власність частину земельної ділянки кадастровий номер 2310700000:01:019:0172, а саме земельні ділянки S-4 площею 122,55 кв.м., S-5 площею 335,6 кв.м., загальною площею 482,75 кв.м.
Виділено ОСОБА_2 у власність приміщення, які знаходяться в її фактичному користуванні, а саме: коридор 1-1 площею 2,8 кв.м.; кухня 1-2 площею 3,5 кв.м. кухня 1-2 площею 14.3 кв.м. кімната 1-4 площею 22.6 кв.м.; кімната 1-5 площею 8,7 кв.м. кімната 1-6 площею 9,4 кв.м. гараж «Б-1» , сарай «Л-1». 
Виділено  ОСОБА_2 у натурі у власність частину земельної ділянки кадастровий номер 2310700000:01:019:0172, а саме земельні ділянки S-2 площею 280,12 кв.м., S-3 площею 212,45 кв.м., загальною площею 517,17 кв.м.
Земельна ділянка площею 49,2 кв.м. залишена у спільному користуванні.

Згідно зі статями 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, в тому числі шляхом приведення самочинної будівлі у попередній стан у разі порушення прав власника і неможливості усунення цих порушень іншим способом.
Частиною першою статті 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Згідно з частиною сьомою статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, посилався на наявність самочинно збудованої відповідачем двоповерхової будівліна місці самовільно зруйнованої частини житлового будинку ОСОБА_2 , яка знаходиться на малій відстані від належної позивачу частини будинку. Внаслідок цього руйнування некапітальний простінок (внутрішній простінок) частини будинку, яка належить позивачу стала зовнішньою стіною житлового будинку. Простінок руйнується та знаходиться під постійним впливом погодних умов, що прискорює його руйнування та ставить під загрозу цілісність всієї частини належного позивачу житлового будинку.

Висновками судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 2492 від 03 липня 2019 року встановлено, що у зв`язку зі зміною функціонального призначення конструктивного елементу і відсутністю приміщень (1-4 та 1-5), визначити вартість будівельних робіт та матеріалів необхідних для відновлювання стіни будинку А-1, яка відповідно до технічного паспорту розташовувалась між приміщеннями 2-2 та 2-1 з однієї сторони та приміщеннями 1-4 та 1-5 з другої сторони по АДРЕСА_1 , не надається можливим (а.с.67-71).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. 
При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення    у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

У пунктах 5, 22, 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості, мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови.
Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, позивач зобов`язаний був довести факт самочинності будівництва, порушення його прав як власника суміжної земельної ділянки та обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб як знесення.

Саме лише посилання позивача на те, що збудована відповідачем споруда перешкоджає здійсненню його права власності та порушує його права не є достатньою підставою для задоволення позову.

Крім того, позивач, вимагаючи усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом знесення самовільно побудованої двоповерхової споруди, не зазначає, яким чином це може усунути перешкоди в користуванні його будинком.

До того ж, знесення самочинного будівництва можливе лише тоді, коли неможливо здійснити перебудову, реконструкцію, особа відмовляється від такої перебудови.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині знесення самовільно збудованої відповідачем двоповерхової будівлі, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження своїх вимог, врахувавши, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. 

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що ОСОБА_1 не доведено, що наявність двоповерхової будівлі, побудованої відповідачем, порушує його права та створює перешкоди у користуванні ним будинком.
Недоведеність наявності порушених прав є підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції не відповідає принципам розумності та справедливості, є неприйнятними, виходячи з наступного.

Як передбачено ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Сатисфакція - це форма відшкодування шкоди, заподіяної потерпілій стороні внаслідок правопорушення. Справедлива сатисфакція не завжди має грошовий характер. Часто справедливою сатисфакцією Європейський суд з прав людини вважає саме встановлення факту порушення. Суд також може з міркувань справедливості призначити відшкодування у розмірі, меншому за фактично нанесену шкоду чи фактично понесені витрати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині заподіяння моральної шкоди в розмірі 40000 грн., позивач свої доводи в цій частині зводив до того, що він поніс матеріальні витрати у зв`язку з порушенням неправомірними діями відповідача його прав власника будинку та земельної ділянки, тривалість дій відповідача та зусиль, які він доклав для відновлення своїх порушених прав, завдало істотної моральної шкоди.
Суд першої інстанції, встановивши неправомірність дій відповідача щодо порушення права власності позивача на належну йому частину земельної ділянки шляхом встановлення самовільно залізобетонного паркана, дійшов правильного висновку про те, що у відповідності до вимог статті ст..23 ЦК України відповідач зобов`язаний відшкодувати моральну шкоду позивачу, враховуючи ступінь вини відповідача, характер та обсяг душевних страждань позивача, тривалість вчиненого щодо позивача порушення його прав власника, та визначив справедливий розмір сатисфакції з урахуванням вимог розумності і справедливості, що узгоджується з характером моральних страждань позивача.

При цьому суд першої інстанції дотримався норми процесуального права при дослідженні й відповідній правовій оцінці наданим суду позивачем доказам заподіяння моральної шкоди.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не стягнув з відповідача повну вартість проведеної експертизи в справі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Отже, судові витрати, пов`язані із проведенням експертизи, покладаються на сторони на загальних підставах відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. Умови проведення експертизи не можуть бути предметом розгляду під час вирішення питання розподілу судових витрат між сторонами.

Суд першої інстанції правильно розподілив судові витрати, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Інших доводів, які б були правовою підставою для прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування або зміни, тому апеляційна скарга у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Діденка Володимира Євгеновича залишити без задоволення.
Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 листопада 2020 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 22 квітня 2021 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

М.С. Гончар