ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

26 травня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/2713/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання Земляк А.В.,
за участю представників:
від Міністерства оборони України - Дідух С.П.,
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Місто Бажань" - Середа В.Ю.,
від Державного підприємства "Укрспецконверсія" - Широкобород С.М.,
від Фонду державного майна України - участі не брали,
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" - участі не брали,
від  ОСОБА_1 - участі не брали,
розглянувши апеляційну скаргу Міністерства оборони України
на рішення Господарського суду Одеської області від 26.01.2021, прийняте суддею Погребною К.Ф., м. Одеса, повний текст складено 05.02.2021,
у справі №916/2713/20
за позовом: Міністерства оборони України
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Місто Бажань"
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача:
-Державного підприємства "Укрспецконверсія";
-Фонду державного майна України
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача:
-Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь";
- ОСОБА_1 
про витребування майна з чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 р. Міністерство оборони України звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Місто Бажань", в якому просило витребувати з незаконного володіння відповідача у власність держави в особі позивача нерухоме майно - майновий комплекс Котовської виправної колонії №134, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: вартове приміщення гауптвахти літ."А"; трансформаторну підстанцію літ."Б"; продуктовий склад літ."Г"; підвал пд."Г"; кухню літ."Д"; їдальню літ."Д1"; прибудову літ."Д2"; прибудову літ."Д3"; лазню (душову) літ."Е"; котельню літ."З"; прибудову літ."З1"; тамбур літ."З"; КПП №2 літ."И"; КПП №1 літ."Н"; казарму літ."О"; прибудову літ."О1"; казарму літ."П"; прибудову літ."П1"; казарму літ."С"; прибудову літ."С1"; казарму літ."Т"; прибудову літ."Т1"; казарму літ."У"; прибудову літ."У1"; огорожу №1-20 та брукування - І.
Позовні вимоги обґрунтовані незаконністю заволодіння Товариством з обмеженою відповідальністю "Місто Бажань" належним державі в особі позивача на праві власності майновим комплексом Котовської виправної колонії №134, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 28.09.2020 відкрито провадження у справі №916/2713/20 та в подальшому ухвалою суду від 21.10.2020 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Державне підприємство "Укрспецконверсія" та Фонд державного майна України та в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" та ОСОБА_1 .
Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.01.2021 у справі №916/2713/20 (суддя Погребна К.Ф.) у задоволенні позову відмовлено повністю; судові витрати покладено на Міністерство оборони України; скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 28.09.2020, якою накладено арешт на майновий комплекс Котовської виправної колонії №134, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: вартове приміщення гауптвахти літ."А"; трансформаторну підстанцію літ."Б"; продуктовий склад літ."Г"; підвал пд."Г"; кухню літ."Д"; їдальню літ."Д1"; прибудову літ."Д2"; прибудову літ."Д3"; лазню (душову) літ."Е"; котельню літ."З"; прибудову літ."З1"; тамбур літ."З"; КПП №2 літ."И"; КПП №1 літ."Н"; казарму літ."О"; прибудову літ."О1"; казарму літ. "П"; прибудову літ."П1"; казарму літ."С"; прибудову літ."С1"; казарму літ."Т"; прибудову літ."Т1"; казарму літ."У"; прибудову літ."У1"; огорожу №1-20 та брукування - І (номер запису про право власності №24241507 від 29.12.2017).
Судове рішення мотивоване тим, що спірний майновий комплекс Котовської виправної колонії №134, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вибув з володіння держави в особі Міністерства оброни України поза його волею та в результаті неодноразового відчуження перебуває у володінні Товариства з обмеженою відповідальністю "Місто Бажань", при цьому, з огляду на скасування в судовому порядку правової підстави набуття вказаного майна першим набувачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь", який на час укладання договорів купівлі-продажу вже не мав права розпоряджатись даним нерухомим майном, останнє підлягає витребуванню на користь держави в особі позивача на підставі частини першої статті 388 Цивільного кодексу України. Разом з тим місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Міністерство оборони України звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 26.01.2021 у справі №916/2713/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на безпідставності обґрунтування судом першої інстанції правових підстав для витребування у відповідача на користь держави в особі Міністерства оборони України спірного майнового комплексу Котовської виправної колонії №134, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , положеннями статті 388 Цивільного кодексу України, яка передбачає право власника на витребування майна від добросовісного набувача, адже сукупністю наявних у матеріалах даної справи доказів підтверджується факт недобросовісності Товариства з обмеженою відповідальністю "Місто Бажань" при заволодінні вказаним нерухомим майном. Крім того, апелянт зазначає про те, що відлік строку позовної давності у даній справі необхідно починати щонайменше з 07.11.2017 (дата укладення договору купівлі-продажу, на підставі якого відповідач придбав 25/1000 частки спірного майнового комплексу), а не з моменту звернення прокурора з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України у квітні 2009 року (справа №30/71-09-1998), відтак, беручи до уваги те, що позов у даній справі оборонним відомством подано 18.09.2020, трирічний строк позовної давності останнім не пропущений. Водночас скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що застосування строку позовної давності у правовідносинах, що виникають з приводу витребування майна з чужого незаконного володіння, безпосередньо залежить від того, яким набувачем виступає володілець спірного майна (добросовісним або недобросовісним), а саме: до вимог про витребування майна у недобросовісного набувача положення закону про позовну давність взагалі не застосовуються, натомість строк, в межах якого підлягає задоволенню вимога про витребування майна у добросовісного набувача, з урахуванням положень статті 344 Цивільного кодексу України становить десять років.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.03.2021 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та в подальшому ухвалою суду від 06.04.2021 справу №916/2713/20 призначено до розгляду на 11.05.2021 о 14:00.
З метою повного та всебічного розгляду апеляційної скарги з забезпеченням принципу змагальності та надання учасникам справи необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи, а також правильного застосування законодавства Південно-західним апеляційним господарським судом у судовому засіданні 11.05.2021 шляхом постановлення протокольної ухвали було вирішено розглянути апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду Одеської області від 26.01.2021 у справі №916/2713/20 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній з урахуванням обставин справи для здійснення її своєчасного апеляційного перегляду відповідно до завдань господарського судочинства згідно зі статтею 2 Господарського процесуального кодексу України, та оголошено перерву до 10:00 год 26.05.2021.
У судовому засіданні 26.05.2021 представник Міністерства оборони України апеляційну скаргу підтримав, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Місто Бажань" висловив заперечення проти її задоволення, представник Державного підприємства "Укрспецконверсія" просив апеляційну скаргу задовольнити, представники Фонду державного майна України, Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" та ОСОБА_1 участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.ІV а.с.146, 147).
Товариство з обмеженою відповідальністю "Місто Бажань", Державне підприємство "Укрспецконверсія", Фонд державного майна України, Товариство з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" та ОСОБА_1 своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не надали, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників Міністерства оборони України, Товариства з обмеженою відповідальністю "Місто Бажань" та Державного підприємства "Укрспецконверсія", обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Кабінету Міністрів України  №87-р від 18.02.2004 "Про передачу майнового комплексу Котовської виправної колонії №134" прийнято пропозицію Національного координаційного центру адаптації військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, та конверсії колишніх військових об`єктів і Державного департаменту з питань виконання покарань про передачу майнового комплексу ліквідованої Котовської виправної колонії №134 (смт. Чорноморське Комінтернівського району Одеської області) до сфери управління зазначеного центру.
Указом Президента України №443/2005 від 07.03.2005 ліквідовано Національний координаційний центр адаптації військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, та конверсії колишніх військових об`єктів, а також покладено повноваження вказаного Центру на Міністерство оборони України.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України №365-р від 23.08.2005 цілісні майнові комплекси низки державних підприємств, зокрема, Державного підприємства "Техноконверс" та Державного підприємства "Укрспецконверсія", передано до сфери управління Міністерства оборони України.
Наказом Міністра оборони України №609 від 10.10.2005, прийнятим на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України №365-р від 23.08.2005, прийнято до сфери управління Міністра оборони України вищезазначені державні підприємства.
В подальшому внаслідок реорганізації Державного підприємства "Техноконверс", проведеної згідно з наказом Міністра оборони України №552 від 19.09.2007, нерухоме майно колишньої Котовської виправної колонії №134 на підставі акту приймання-передачі майнового комплексу б/н від 11.06.2008 було передано до господарського відання Державного підприємства "Укрспецконверсія".
Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.11.2007, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.03.2008, задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗ-Дніпро" про стягнення з Державного підприємства "Техноконверс" заборгованості у сумі 192077,88 грн.
Постановою державного виконавця відділу ДВС Комінтернівського районного управління юстиції в Одеській області від 14.01.2008 було відкрито виконавче провадження №ДВ-8/463 з виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 20.11.2007 та накладено арешт на державне нерухоме майно, а саме: майновий комплекс Котовської виправної колонії №134, що перебуває у господарському віданні Державного підприємства "Техноконверс".
У зв`язку із відсутністю грошових коштів на рахунках боржника постановою головного державного виконавця Відділу ДВС Комінтернівського районного управління юстиції в Одеській області №ДВ-2/243 від 12.08.2008 на виконання наказу Господарського суду міста Києва №18/481 від 21.04.2008 про стягнення з Державного підприємства "Техноконверс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗ-Дніпро" заборгованості на суму 192077,88 грн було звернуто стягнення на майновий комплекс Котовської виправної колонії №134.
06.03.2009 філією "Одеський аукціонний центр" Державної акціонерної компанії "Національна мережа аукціонних центрів" було проведено прилюдні торги з реалізації розташованого за адресою: АДРЕСА_1 майнового комплексу Котовської виправної колонії №134, який складається з вартового приміщення гауптвахти літ."А", трансформаторної підстанції літ."Б", розплідника для собак літ."В", продуктового складу літ."Г", підвалу "пд."Г", кухні літ."Д", їдальні літ."Д1", прибудови літ."Д2", прибудова літ."Д3", лазні (душової) літ."Е", хлораторної літ."Ж", котельної літ."З", прибудови літ."З1", тамбуру літ."З", КПП №2 літ."И", КНС літ."К", медичного пункту літ."Л", учбового корпусу літ."М", тамбуру літ."М", КПП №1 літ."Н", казарми літ."О", прибудови літ."О1", казарми літ."П", прибудови літ."П1", матеріального складу літ."Р", казарми літ."С", прибудови літ."С1", казарми літ. "Т", прибудови літ."Т1", казарми літ."У", прибудови літ."У1", огорожі №1-20 та брукування - І. Вищенаведене майно було придбано Товариством з обмеженою відповідальністю     "Каскад-Південь" за 600000 грн, що підтверджується актом про проведення прилюдних торгів б/н від 16.03.2009.
Кошти від реалізації вищенаведеного нерухомого майна були перераховані на рахунок ДВС Комінтернівського районного управління юстиції в Одеській області та в подальшому розпорядженням головного державного виконавця №ДВ-2126 від 20.03.2009 були розподілені між Товариством з обмеженою відповідальністю "ГАЗ-Дніпро" (повернення авансового платежу та стягнуті на виконання наказу грошові кошти), органом ДВС (витрати на проведення виконавчих дій та виконавчий збір) та боржником (залишок суми від реалізації).
Пославшись на незаконність вищезазначених прилюдних торгів, військовий прокурор Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Державного підприємства "Техноконверс" звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом про визнання цих прилюдних торгів недійсними, а Державне підприємство "Техноконверс" - з позовом про визнання недійсними протоколу, яким оформлено вказані прилюдні торги, та свідоцтва про право власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" на майновий комплекс Котовської виправної колонії №134. В свою чергу, Товариством з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" було подано зустрічний позов про визнання його добросовісним набувачем, визнання права власності на майновий комплекс Котовської виправної колонії №134 та зобов`язання зареєструвати право власності на цей майновий комплекс.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.07.2009 у справі №30/71-09-1998, зокрема, задоволено позовну заяву Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Державного підприємства "Техноконверс"; задоволено позовну заяву Державного підприємства "Техноконверс"; визнано недійсними оформлені протоколом №22\4-1 прилюдні торги, проведені 06.03.2009 Державною акціонерною компанією "Національна мережа аукціонних центрів", відповідно до яких було реалізовано державне нерухоме майно - майновий комплекс Котовської виправної колонії №134, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , балансовою вартістю 1490225,74 грн, що належить на праві господарського відання Державному підприємству "Техноконверс", а саме: вартове приміщення гауптвахти літ."А", трансформаторна підстанція літ."Б", розплідник для собак літ."В", продуктовий склад літ."Г", підвал пд."Г", кухня літ."Д", їдальня літ."Д1", прибудова літ."Д2", прибудова літ."Д3", лазня (душова) літ."Е", хлораторна літ."Ж", котельня літ."З", прибудова літ."З1", тамбур літ. "з", КПП №2 літ."И", КНС літ."К", медичний пункт літ."Л", учбовий корпус літ."М", тамбур літ."М", КПП №1 літ."Н", казарма літ."О", прибудова літ."О1", казарма літ."П", прибудова літ."П1", матеріальний склад літ."Р", казарма літ."С", прибудова літ."С1", казарма літ."Т", прибудова літ."Т1", казарма літ."У", прибудова літ."У1", огорожа №1-20; брукування - І; визнано недійсним свідоцтво, видане Товариству з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" 18.03.2009 державним нотаріусом Комінтернівської районної державної нотаріальної контори Одеської області Фьодоровим Є.А. на нерухоме майно Котовської виправної колонії №134, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі акта про проведення прилюдних торгів, затвердженого Відділом державної виконавчої служби Комінтернівського районного управління юстиції Одеської області 16.03.2009; у задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" відмовлено повністю.
Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 03.11.2009 задоволено апеляційні скарги Відділу державної виконавчої служби Комінтернівського районного управління юстиції в Одеські області та Державної акціонерної компанії "Національна мережа аукціонних центрів"; частково задоволено апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь"; скасовано рішення Господарського суду Одеської області від 21.07.2009 у справі №30/71-09-1998; відмовлено у задоволенні позову Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України і Державного підприємства "Техноконверс" та у задоволенні позову Державного підприємства "Техноконверс"; частково задоволено зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь"; зобов`язано Комунальне підприємство "Комінтернівське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" зареєструвати за Товариством з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" право власності на нежитлові приміщення Котовської виправної колонії №134, а саме: вартове приміщення гауптвахти літ."А", трансформаторна підстанція літ."Б", розплідник для собак літ."В", продуктовий склад літ."Г", підвал пд."Г", кухня літ."Д", їдальня літ."Д1", прибудова літ."Д2", прибудова літ."Д3", лазня (душова) літ."Е", хлораторна літ."Ж", котельня літ."З", прибудова літ."З1", тамбур літ."з", КПП №2 літ."И", КНС літ."К", медичний пункт літ."Л", учбовий корпус літ."М", тамбур літ."м", КПП №1 літ."Н", казарма літ."О", прибудова літ."О1", казарма літ."П", прибудова літ."П1", матеріальний склад літ."Р", казарма літ."С", прибудова літ."С1, казарма літ."Т", прибудова літ."Т1", казарма літ."У", прибудова літ."У1", огорожа №1-20, брукування - І, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою Вищого господарського суду України від 04.03.2010 задоволено касаційне подання першого заступника Військового прокурора Південного регіону України та касаційну скаргу Державного підприємства "Техноконверс"; скасовано постанову Одеського апеляційного господарського суду від 03.11.2009 у справі №30/71-09-1998; рішення Господарського суду Одеської області від 21.07.09 у справі №30/71-09-1998 залишено без змін.
20.02.2012 Виконавчим комітетом Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області було прийнято рішення №4 "Про заміну правовстановлюючого документа, оформлення права державної власності та видачу свідоцтва про право державної власності на об`єкт нерухомого майна - Котовську виправну колонію №134 (загальною площею 4625,9 кв.м), що розташована по АДРЕСА_1, за державою Україна в особі Міністерства оборони України на праві повного господарського відання за Державним підприємством "Укрспецконверсія".
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №224574165 від 18.09.2020 вбачається, що 24.02.2012 було проведено державну реєстрацію права власності держави Україна в особі Міністерства оборони України на майновий комплекс Котовської виправної колонії №134 за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 4625,9 кв.м (реєстраційний номер майна: 15675962; номер запису в Реєстрі прав власності на нерухоме майно: 1 в книзі 216). Підставою виникнення права власності значиться свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 20.02.2012, видане Виконавчим комітетом Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області на підставі рішення №4 від 20.02.2012.
Не погодившись з рішенням Господарського суду Одеської області від 21.07.2009 у справі №30/71-09-1998, Товариство з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" звернулося до суду з заявою про перегляд зазначеного судового рішення за нововиявленими обставинами, у зв`язку з чим судові рішення у справі №30/71-09-1998 неодноразово переглядались судами всіх інстанцій.
Зокрема, рішенням Господарського суду Одеської області від 02.04.2013, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 16.07.2013, задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" про перегляд рішення Господарського суду Одеської області від 21.07.2009 у справі №30/71-09-1998 за нововиявленими обставинами; скасовано рішення Господарського суду Одеської області від 21.07.2009 у справі №30/71-09-1998; відмовлено у задоволені позову Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Державного підприємства "Укрспецконверсія"; відмовлено у задоволені позову Державного підприємства "Укрспецконверсія"; частково задоволено зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь"; визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" добросовісним набувачем за результатами проведення прилюдних торгів, які оформлені протоколом №22/4-1 від 06.03.2009; визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" право власності на нежитлові приміщення Котовської виправної колонії №134, а саме: вартове приміщення гауптвахти літ."А", трансформаторна підстанція літ."Б", розплідник для собак літ."В", продуктовий склад літ."Г", підвал пд."Г", кухня літ."Д", їдальня літ."Д1", прибудова літ."Д2", прибудова літ."Д3", лазня (душова) літ."Е", хлораторна літ."Ж", котельня літ."З", прибудова літ."З1", тамбур літ."з", КПП №2 літ."И", КНС літ."К", медичний пункт літ."Л", учбовий корпус літ."М", тамбур літ."м", КПП №1 літ."Н", казарма літ."О", прибудова літ."О1", казарма літ."П", прибудова літ."П1", матеріальний склад літ."Р", казарма літ."С", прибудова літ."С1", казарма літ."Т", прибудова літ."Т1", казарма літ."У", прибудова літ."У1", огорожа №1-20, брукування - І, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; в решті зустрічного позову відмовлено.
07.08.2013 на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 02.04.2013 у справі №30/71-09-1998 було проведено державну реєстрацію права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" на Котовську виправну колонію №134, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 202358151227).
Постановою Вищого господарського суду України від 25.09.2013 задоволено касаційну скаргу прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері; скасовано рішення Господарського суду Одеської області від 02.04.2013 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 16.07.2013 у справі №30/71-09-1998; відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" про перегляд рішення Господарського суду Одеської області від 21.07.2009 у справі №30/71-09-1998 за нововиявленими обставинами; рішення Господарського суду Одеської області від 21.07.2009 у справі №30/71-09-1998 залишено без змін.
07.11.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Місто Бажань" укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого останнє набуло 975/1000 частки у праві власності на нежитлові приміщення Котовської виправної колонії №134, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 202358151227), у той час як ОСОБА_1 на підставі укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" договору купівлі-продажу від 22.11.2017 набув 25/1000 частки у праві власності на вищевказані об`єкти нерухомого майна.
В подальшому ОСОБА_1 шляхом укладення з Товариством з обмеженою відповідальністю "Місто Бажань" договору купівлі-продажу від 29.12.2017 відчужив на користь останнього 25/1000 частки у праві власності на нежитлові приміщення Котовської виправної колонії №134, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 202358151227).
Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №224574165 від 18.09.2020, державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Місто Бажань" на 975/1000 частки Котовської виправної колонії №134 за адресою: АДРЕСА_1 було проведено 07.11.2017 (запис про право власності: 23237575), а державну реєстрацію права власності останнього на 25/1000 частки вказаного об`єкта нерухомого майна - 29.12.2017 (запис про право власності: 24241507).
У матеріалах справи також міститься витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, відповідно до якого нерухоме майно Котовської виправної колонії №134 за адресою: АДРЕСА_1 перебуває на балансі Державного підприємства "Укрспецконверсія", у той час як суб`єктом, який здійснює управління цим майном, значиться Міністерство оборони України.
Згідно з актом обстеження майнового комплексу Державного підприємства "Укрспецконверсія" за адресою: АДРЕСА_1 , складеним посадовими особами позивача 24.06.2020, на земельній ділянці орієнтовною площею 16 га знаходяться будівлі та споруди у кількості     21 шт., з яких 4 зруйновані до фундаменту, а решта перебуває у незадовільному стані. Додатком до вказаного акту є фототаблиця об`єкту обстеження.
Предметом спору у даній справі є вимога про витребування з незаконного володіння відповідача у власність держави в особі позивача нерухомого майна - майнового комплексу Котовської виправної колонії №134, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: вартового приміщення гауптвахти літ."А"; трансформаторної підстанції літ."Б"; продуктового складу літ."Г"; підвалу пд."Г"; кухні літ."Д"; їдальні літ."Д1"; прибудови літ."Д2"; прибудови літ."Д3"; лазні (душової) літ."Е"; котельні літ."З"; прибудови літ."З1"; тамбуру літ."З"; КПП №2 літ."И"; КПП №1 літ."Н"; казарми літ."О"; прибудови літ."О1"; казарми літ."П"; прибудови літ."П1"; казарми літ."С"; прибудови літ."С1"; казарми літ."Т"; прибудови літ."Т1"; казарми літ."У"; прибудови літ."У1"; огорожі №1-20 та брукування - І.
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд послався на те, що спірний майновий комплекс Котовської виправної колонії №134, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вибув з володіння держави в особі Міністерства оброни України поза його волею та в результаті неодноразового відчуження перебуває у володінні Товариства з обмеженою відповідальністю "Місто Бажань", при цьому, з огляду на скасування в судовому порядку правової підстави набуття вказаного майна першим набувачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь", який на час укладання договорів купівлі-продажу вже не мав права розпоряджатись даним нерухомим майном, останнє підлягає витребуванню на користь держави в особі позивача на підставі частини першої статті 388 Цивільного кодексу України, між тим задоволення позову унеможливлюється спливом строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.
Колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
В силу приписів статті 41 Конституції України держава гарантує належне забезпечення захисту права власності на нерухоме майно.
Згідно з приписами статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За умовами статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 326 Цивільного кодексу України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.
У системі правових норм, що регулюють цивільно-правовий захист права власності, центральне місце займають норми, які передбачають такий речово-правовий спосіб захисту права, як витребування майна із чужого незаконного володіння - віндикація.
Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у поверненні об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Стаття 387 Цивільного кодексу України унормовано, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша, третя статті 388 Цивільного кодексу України).
Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник. Водночас законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою ("титулом").
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13.
Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто в особи, яка не мала права ним розпоряджатися. Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.
Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально визначеного майна із чужого незаконного володіння.
Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.
Предмет доказування у справах за таким позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Отже, в ході розгляду віндикаційного позову позивач має підтвердити право власності на витребуване майно, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном тощо.
Колегія суддів вбачає, що право власності держави в особі Міністерства оборони України на спірний майновий комплекс Котовської виправної колонії №134, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується свідоцтвом про право власності НОМЕР_1 від 20.02.2012, на підставі якого було проведено реєстрацію права державної власності (номер запису в Реєстрі прав власності на нерухоме майно: 1 в книзі 216), при цьому Південно-західним апеляційним господарським судом враховується відсутність у матеріалах справи жодного доказу на підтвердження того, що вказане свідоцтво чи рішення Виконавчого комітету Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області №4 від 20.02.2012, на підставі якого його видано, визнані недійсними, нечинними, незаконними, протиправними або скасовані, а також те, що обставина належності спірного майна державі в особі позивача на праві власності встановлена рішенням Господарського суду Одеської області від 21.07.2009 у справі №30/71-09-1998, яке набрало законної сили..
Частиною четвертою статті 75 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.
Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №917/1345/17.
Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.
З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем доведено факт належності йому спірного майна на праві власності, а відтак останній має право на судовий захист шляхом витребування майна з чужого володіння.
Визначальним для застосування положень статей 387, 388 Цивільного кодексу України та для визначення критерію "пропорційності" втручання у право власності набувача майна є з`ясування питання добросовісності/недобросовісності набувача спірного майна.
Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність, насамперед, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем. Одночасно добросовісність (недобросовісність) володільця характеризує його суб`єктивне ставлення до обставин вибуття майна з володіння власника та правомірність його придбання.
Недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна (стаття 400 Цивільного кодексу України).
Отже, зміст статті 400 Цивільного кодексу України дає підставу для висновку про те, що закон допускає необмежену віндикацію майна у недобросовісного набувача.
Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 20.02.2020 у справі №922/719/16.
Згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України недобросовісним є такий набувач, який знав або повинен був знати, що відчужувач, у якого він отримав майно, не має права його відчужувати.
За змістом частини першої статті 388 Цивільного кодексу України добросовісним має вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має право його відчужувати, а недобросовісним володільцем є та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.
Витребування майна від добросовісного набувача (особи, яка не знала і не повинна була знати про те, що особа, у якої річ придбана, не має права її відчужувати) є можливим у всіх випадках, коли майно придбане безоплатно в особи, яка не мала права відчужувати річ.
Якщо добросовісний набувач придбав річ за плату, власник має право витребувати таку річ тільки у випадках, коли вона вибула з володіння поза його (або особи, якій річ була передана власником) волею, зокрема, загублена власником або іншою особою, якій річ була передана власником, або була викрадена у власника чи такої особи.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 Цивільного кодексу України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Зазначена норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.
Статтею 388 Цивільного кодексу України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть статися за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею.
Волею є детерміноване i мотивоване бажання особи досягти поставленої мети. Сама по собі воля не тягне юридичних наслідків для відповідної особи. Волевиявлення - прояв волі особою зовні, завдяки чому воля стає доступною для сприйняття іншими особами.
З огляду на викладене, добросовісність набувача відповідно до норм закону пов`язується з обставинами чи знав він про незаконність покупки або чи повинен був знати про незаконність такого договору купівлі-продажу.
Аналогічний висновок Верховного Суду викладено в постанові від 27.05.2020 у справі №905/294/17.
Колегія суддів вбачає, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача за відсутності волевиявлення останнього на підставі визнаних у судовому порядку недійсними прилюдних торгів, проведених 06.03.2009, і на теперішній час перебуває у володінні Товариства з обмеженою відповідальністю "Місто Бажань", яке набуло вказане майно внаслідок укладення двох відплатних правочинів - договору купівлі-продажу від 07.11.2017, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" (первісний набувач - переможець прилюдних торгів), та договору купівлі-продажу від 29.12.2017, укладеного з ОСОБА_1 , який, в свою чергу, придбав це майно у первісного набувача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь".
При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою для проведення державної реєстрації права власності первісного набувача спірного майна - Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" стало рішення Господарського суду Одеської області від 02.04.2013 у справі №30/71-09-1998, яке в подальшому було скасовано постановою Вищого господарського суду України від 25.09.2013, тобто як станом на час укладення Товариством з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" договорів купівлі-продажу з Товариством з обмеженою відповідальністю "Місто Бажань" та ОСОБА_1 (07.11.2017 та 22.11.2017 відповідно), так і на час укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Місто Бажань" (29.12.2017) вищенаведене рішення місцевого господарського вже тривалий час (більше чотирьох років) не було чинним, про що відповідач, проявивши розумну обережність та обачність, міг дізнатися, зокрема, шляхом опрацювання відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, який є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.
Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що відповідно до наявного у матеріалах справи листа Шевченківського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) №43/21.12-09 від 08.01.2021 ОСОБА_2 , яка згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань значиться однією із засновників (учасників) Товариства з обмеженою відповідальністю "Місто Бажань", записана матір`ю ОСОБА_3 , який, в свою чергу, станом на час реєстрації права власності на спірне майно за Товариством з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь", як і станом на час скасування судом касаційної інстанції рішення, яке слугувало підставою для проведення такої реєстрації, був керівником вказаного товариства.
Отже, підтверджений належними доказами факт наявності родинних зв`язків між засновницею Товариства з обмеженою відповідальністю "Місто Бажань" та керівником Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь", яке було учасником судової справи №30/71-09-1998, внаслідок чого достеменно знало про скасування рішення Господарського суду Одеської області від 02.04.2013 у справі №30/71-09-1998, свідчить про те, що відповідач міг та повинен був дізнатися про відсутність правових підстав для укладення відповідних договорів купівлі-продажу у зв`язку з належністю спірного майна на праві власності державі в особі Міністерства оборони України.
За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Місто Бажань" є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, оскільки дане товариство повинно було знати про незаконність набуття ним у власність цього майна, у зв`язку з чим останнє підлягає витребуванню у відповідача на користь держави в особі позивача на підставі статті 387 Цивільного кодексу України. Між тим помилковість зазначення Господарським судом Одеської області в оскаржуваному рішенні в якості правової підстави для витребування майна положень частини першої статті 388 Цивільного кодексу України не може бути підставою для його скасування, оскільки зазначена помилка не вплинула на правильність висновку суду про обґрунтованість позовних вимог та необхідність витребування майнового комплексу Котовської виправної колонії №134 з чужого незаконного володіння.
Водночас колегія суддів вбачає, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції Товариством з обмеженою відповідальністю "Місто Бажань" було подано заяву про застосування строку позовної давності б/н від 18.12.2020 (вх.№34088/20 від 21.12.2020), в якій відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог Міністерства оборони України у зв`язку з пропуском останнім строку позовної давності.
Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з приписами частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За змістом цієї норми, положення якої сформульовано із застосуванням слова "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується. Тобто цією нормою встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності, а саме: передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв`язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні. При цьому норма частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України поширюється як на загальну, так і спеціальну позовну давність
Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. При цьому суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.
Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 19.09.2018 у справі №906/373/17.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", наголошує, що "позовна   давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі Відкритого акціонерного товариства "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").
За умовами частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведеності порушення права особи, яка звернулися до суду з позовом.
Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні - це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до статті 267 вказаного Кодексу мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.
У постанові Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
Визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.
Відповідно до частини першої статті 261 вказаного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Таким чином, загальне правило про початок перебігу позовної давності, яке міститься у статті 261 Цивільного кодексу України, встановлює три можливі варіанти:
-коли особа довідалася про порушення свого права;
-коли особа могла довідатися про порушення свого права;
-коли особа довідалася про порушника свого права.
Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. 
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
Саме такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 20.11.2018 у справі №907/50/16.
Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.
Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №908/6214/14.
Скаржник стверджує, що позовна давність у цій справі має обчислюватись щонайменше з 07.11.2017 (дата укладення між Товариством з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Місто Бажань" договору купівлі-продажу 975/1000 частки у праві власності на нежитлові приміщення Котовської виправної колонії №134, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, та водночас дата проведення за відповідачем державної реєстрації права приватної власності на вказану частку).
Суд апеляційної інстанції не погоджується з вищенаведеним доводом апелянта, адже закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб, натомість початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист порушеного права неволодіючого власника, пов`язується з моментом, коли такий власник довідався або міг довідатися про порушення його права або про особу, яка його порушила, а саме: про факт вибуття майна з власності у володіння іншої особи.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 26.11.2019 у справі №914/3224/16.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки право власності держави на спірне нерухоме майно було порушено, коли це майно вибуло із володіння держави у володіння іншої особи, а не в момент укладення цією особою наступного правочину з відчуження нерухомого майна, початок перебігу строку позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується із моментом, коли держава в особі уповноваженого органу довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Між тим суд апеляційної інстанції вважає безпідставним висновок місцевого господарського суду про те, що відлік строку позовної давності у даній справі необхідно починати з моменту звернення прокурора у 2009 році з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Державного підприємства "Техноконверс" у справі №30/71-09-1998 про визнання прилюдних торгів з продажу спірного майна недійсними, оскільки рішенням Господарського суду Одеської області від 21.07.2009 у справі      №30/71-09-1998 відповідні прилюдні торги та видане Товариству з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" в результаті їх проведення свідоцтво про право власності були визнані недійсним, у зв`язку з чим 24.02.2012 проведено державну реєстрацію права власності держави Україна в особі Міністерства оборони України на майновий комплекс Котовської виправної колонії №134 за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 4625,9 кв.м (реєстраційний номер майна: 15675962; номер запису в Реєстрі прав власності на нерухоме майно: 1 в книзі 216).
За таких обставин, рішенням Господарського суду Одеської області від 21.07.2009 у справі №30/71-09-1998 порушене право державної власності на спірні об`єкти нерухомого майна було поновлене, що підтверджується фактом здійснення вищенаведеної державної реєстрації права державної власності на вказане майно.
Проте, як зазначалося вище, не погодившись з рішенням Господарського суду Одеської області від 21.07.2009 у справі №30/71-09-1998, Товариство з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" звернулося до суду з заявою про перегляд зазначеного судового рішення за нововиявленими обставинами, у зв`язку з чим судові рішення у справі №30/71-09-1998 неодноразово переглядались судами всіх інстанцій.
Зокрема, рішенням Господарського суду Одеської області від 02.04.2013, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 16.07.2013, було задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" про перегляд рішення Господарського суду Одеської області від 21.07.2009 у справі №30/71-09-1998 за нововиявленими обставинами; скасовано рішення Господарського суду Одеської області від 21.07.2009 у справі №30/71-09-1998; відмовлено у задоволені позову Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Державного підприємства "Укрспецконверсія"; відмовлено у задоволені позову Державного підприємства "Укрспецконверсія"; частково задоволено зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь"; визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" добросовісним набувачем спірного майна та визнано за останнім право власності на нього.
07.08.2013 на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 02.04.2013 у справі №30/71-09-1998 було проведено державну реєстрацію права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" на Котовську виправну колонію №134, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 202358151227).
Постановою Вищого господарського суду України від 25.09.2013 задоволено касаційну скаргу прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері; скасовано рішення Господарського суду Одеської області від 02.04.2013 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 16.07.2013 у справі №30/71-09-1998; відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" про перегляд рішення Господарського суду Одеської області від 21.07.2009 у справі №30/71-09-1998 за нововиявленими обставинами; рішення Господарського суду Одеської області від 21.07.2009 у справі №30/71-09-1998 залишено без змін.
Таким чином, судове рішення у справі №30/71-09-1998, яким визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" добросовісним набувачем спірного майна та визнано за останнім право власності на це майно, було чинним протягом періоду часу з 16.07.2013 по 25.09.2013, відтак Міністерство оборони України, яке виступало учасником вказаної справи, проявивши розумну обачність та розуміючи намір вищенаведеного товариства домогтися належної правової підстави для проведення за ним державної реєстрації права власності на майновий комплекс Котовської виправної колонії №134, розташований за адресою: АДРЕСА_1, у вигляді відповідного рішення суду, мало достатньо механізмів та засобів для того, щоб дізнатися про наявність чинної державної реєстрації права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь" на спірне майно, проведеної 07.08.2013, та в подальшому з метою скасування цієї реєстрації звернутися до державного реєстратора з постановою Вищого господарського суду України від 25.09.2013, яка набрала законної сили. Між тим матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про здійснення позивачем відповідних заходів та дій, які б давали підстави для висновку про те, що уповноважений орган управління опікувався долею спірного майна.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що відлік строку позовної давності для вимог позивача у даній справі необхідно починати щонайменше з 07.08.2013 (дати державної реєстрації права власності первісного набувача спірного майна - Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад-Південь", проведеної на підставі судового рішення, ухваленого у справі, в якій Міністерство оборони України виступало учасником - позивачем за первісним позовом), а тому трирічний строк позовної давності станом на час звернення Міністерством оборони України з позовною заявою у даній справі сплив 08.08.2016.
При цьому апеляційний господарський суд зауважує на тому, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.
Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити і від інших учасників судового процесу.
Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №5023/2877/12.
Однак, враховуючи те, що позовну заяву у даній справі Міністерством оборони України подано зі спливом строку позовної давності та позивач не надав до суду належних і допустимих у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказів, які б свідчили про наявність поважних причин пропуску вказаного строку (позивачем заперечувався пропуск ним строку позовної давності, а тому клопотання про визнання поважними причин його пропуску не заявлялось), висновок місцевого господарського суду про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності та, як наслідок, відмову у задоволенні позовних вимог є обґрунтованим.
Доводи скаржника на те, що до вимог про витребування майна у недобросовісного позовна давність не застосовується, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки положення чинного законодавства України не містять жодних винятків щодо непоширення позовної давності на вимоги, заявлені на підставі статті 387 Цивільного кодексу України. Жодна з постанов суду касаційної інстанції, на які апелянт посилається в обґрунтування своєї позиції щодо нерозповсюдження позовної давності на звернений до недобросовісного набувача віндикацій позов, не містить відповідного правового висновку.
За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.
Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 26.01.2021 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 26.01.2021 у справі №916/2713/20 - без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Міністерство оборони України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 31.05.2021.

Головуючий суддя                                                                       С.В. Таран

Суддя                                                                                           Л.О. Будішевська

Суддя                                                                                           Л.В. Поліщук