Постанова
Іменем України 
 
31 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 761/12246/19
провадження № 61-2838св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Український фінансовий світ» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Український фінансовий світ», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року у складі колегії суддів: Гуля В. В., Сушко Л. П., Мельника Я. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Український фінансовий світ» (далі - ПАТ «КБ «Український фінансовий світ») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «КБ «Український фінансовий світ», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов`язання вчинити дії.
 
Уточнену позовну заяву мотивовано тим, що з 2008 року вона працювала на різних посадах в ПАТ «КБ «Український фінансовий світ». Наказом ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» від 12 листопада 2015 року № 81-к її звільнено з роботи з посади начальника відділу обліку внутрішньобанківських операцій департаменту бухгалтерського обліку ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за угодою сторін. Однак в день звільнення їй не було виплачено всі належні до розрахунку суми заробітної плати та не повідомлено про суми, які підлягають виплаті. 
04 грудня 2015 року їй на картковий рахунок зараховано заробітну плату в розмірі 5 610,69 грн, з урахуванням комісійного збору, 30 грудня 2015 року - 
компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 43 190,67 грн, з урахуванням комісійного збору, виплата заробітної плати була затримана на 47 днів. 
Крім того, їй не була сплачена в повному обсязі сума компенсації за невикористану відпустку, також відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» її не було включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів у частині стягнення заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за невикористану відпустку.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати протиправною бездіяльність уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» Савельєвої А. М. та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо формування (складання) реєстру акцептованих вимог кредиторів (внесення змін до нього) у частині невключення до нього її вимоги щодо невиплаченої суми компенсації за дні невикористаної відпустки у розмірі 8 408,79 грн, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на 47 днів у розмірі 29 556,70 грн, як вимог, що підлягають задоволенню у другу чергу; зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб нарахувати та виплатити їй заборгованість із заробітної плати у вигляді невиплаченої суми компенсації за дні невикористаної відпустки у розмірі 8 408,79 грн, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на 47 днів у розмірі 29 556,70 грн, за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року у складі судді Скрипник О. Г. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Суд виходив із того, що при звільненні позивачу було нараховано та сплачено в повному обсязі заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, що підтверджується рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року в справі № 759/9936/16-ц.
Що стосується середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбаченого статтею 117 КЗпП України, то він за своєю правовою природою не є складовою заробітної плати. Тому підстави для включення позивача до акцептованих вимог відповідно до пункту 2 частини першої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є безпідставними.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2019 року скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо формування реєстру акцептованих вимог кредиторів у частині невключення до нього вимог ОСОБА_1 про невиплачену суму компенсації за дні невикористаної відпустки у розмірі 8 408,79 грн, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на 47 днів у розмірі 29 556,70 грн, як вимог, що підлягають задоволенню у другу чергу.
Зобов`язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у вигляді невиплаченої суми компенсації за дні невикористаної відпустки у розмірі 8 408,79 грн, середнього заробітку за час затримки при звільненні на 47 днів у розмірі 29 556,70 грн за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
 
Суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки зобов`язання ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» стосовно виплати позивачу належної заробітної плати виникло до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «КБ «Український фінансовий світ», то вимоги щодо стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб були безпідставно не включені до другої черги в порядку черговості відповідно до пункту 2 частини першої статті 52 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». 
Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року у справі № 759/9936/16-ц скасовано з тих підстав, що позов пред`явлено до неналежного відповідача. Отже, позивач має право на компенсацію за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2020 року до Верховного Суду, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права, просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник вказав застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15, постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року в справі № 127/10129/17 (провадження                 № 14-254цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував вимоги Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» до спірних правовідносин.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року залишено без руху для усунення недоліків.
 
У березні 2020 року заявником у встановлений судом строк недолік касаційної скарги усунуто.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року, витребувано із Святошинського районного суду м. Києва цивільну справу № 761/12246/19 і зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року до закінчення касаційного провадження.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду. 
 
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга Фонду гарантування вкладів фізичних осіб підлягає частковому задоволенню.
 
Фактичні обставини справи
 
Відповідно до особової картки ОСОБА_1 з 2008 року вона працювала на різних посадах в ПАТ «КБ «Український фінансовий світ».
 
Наказом ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» від 12 листопада 2015 року № 81-к ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади начальника відділу обліку внутрішньобанківських операцій департаменту бухгалтерського обліку ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, за угодою сторін.
 
04 грудня 2015 року на картковий рахунок ОСОБА_1 зараховано заробітну плату в розмірі 5 610,69 грн з урахуванням комісійного збору. 
 
Також 30 грудня 2015 року на картковий рахунок ОСОБА_1 зараховано компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 43 190, 67 грн з урахуванням комісійного збору.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, і доводів касаційної скарги колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції не повною мірою відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: 
1) зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю громадян;
2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку;
3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону, витрат, пов`язаних із консолідованим продажем активів Фондом;
4) вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб-підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом;
5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування, а також для забезпечення повернення банкнот і монет, переданих Національним банком України на зберігання та для проведення операцій з ними;
6) вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб-підприємців), які не є пов`язаними особами банку, платежі яких або платежі на ім`я яких заблоковано;
7) вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов`язаними особами банку;
8) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом;
9) вимоги кредиторів банку (фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб-підприємців, а також юридичних осіб), які є пов`язаними особами банку;
10) вимоги за субординованим боргом.
 
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
 
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
 
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
 
Водночас відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, не відповідає цим ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану працівником роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. 
 
При цьому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема компенсація працівникам втрат частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці».
 
До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 січня 2019 року в справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).
 
Тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.
 
Такий висновок узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 19 травня 2020 року в справі № 761/35141/17 (провадження № 14-474цс19).
 
Отже, кредиторські вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає задоволенню відповідно до пункту 7 частини першої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в сьому чергу.
 
Аналогічний висновок щодо черговості задоволення вимог кредитора до боржника, який перебуває у стадії ліквідації, про відшкодування сум, передбачених статтею 117 КЗпП України, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року в справі 3 761/40127/17 (провадження № 61-15435св19).
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» до другої черги підлягають включенню виключно вимоги щодо заробітної плати, до яких не віднесена вимога позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.
 
Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльності уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо формування реєстру акцептованих вимог кредиторів у частині невключення до нього вимоги ОСОБА_1 щодо виплат середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як вимог, що підлягають задоволенню у другу чергу, а також щодо зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на 47 днів за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України.
 
Однак колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльності уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо формування реєстру акцептованих вимог кредиторів у частині невключення до нього вимог ОСОБА_1 щодо невиплаченої суми компенсації за дні невикористаної відпустки як вимог, що підлягають задоволенню у другу чергу, а також щодо зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсації за дні невикористаної відпустки за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з таких підстав.
 
Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
 
Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком.
 
Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції в частині того, що ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» всупереч вимогам статті 24 Закону України «Про відпустки» та статті 83 КЗпП України не в повному обсязі провело розрахунок з ОСОБА_1 щодо компенсації за невикористану відпустку є обґрунтованим.
 
За таких обставин постанова Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльності уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо формування реєстру акцептованих вимог кредиторів у частині невключення до нього вимог ОСОБА_1 щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені як вимоги, що підлягає задоволенню у другу чергу, а також щодо зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на 47 днів у розмірі 29 556,70 грн за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб підлягає скасуванню, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року в цій частині - залишенню в силі.
 
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
 
Статтею 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Крім того, відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2020 року зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року до закінчення касаційного провадження.
 
Оскільки касаційне провадження у справі закінчено, то виконання постанови Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року в її не скасованій частині підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 415, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльності уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Український фінансовий світ» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо формування реєстру акцептованих вимог кредиторів у частині невключення до нього вимог ОСОБА_1 щодо виплат середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, як вимоги, що підлягає задоволенню у другу чергу, а також щодо зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на 47 днів у розмірі 29 556,70 грн за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб скасувати, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року в цій частині залишити в силі.
 
В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року залишити без змін.
 
Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року в її нескасованій частині.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                            Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                       Б. І. Гулько 

                                                                                                                  Г. В. Коломієць

                                                                                                                  Р. А. Лідовець

                                                                                                                   Ю. В. Черняк