Постанова 
Іменем України
07 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 401/5714/13-ц
провадження № 61-20897св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), 
Ткачука О. С.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Товариство з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп»,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , 
треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Монолітбудкомплект», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петрова Світлана Миколаївна, ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 листопада 2017 року в складі судді Гармаш Т. І. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 04 листопада 2019 року в складі колегії суддів: Дуковського О. Л., Авраменко Т. М., Суровицької Л. В., та касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» на постанову Кропивницького апеляційного суду від 04 листопада 2019 рокуу складі колегії суддів: Дуковського О. Л., Авраменко Т. М., Суровицької Л. В., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» до ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Монолітбудкомплект», про звернення стягнення на предмет іпотеки, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Монолітбудкомплект», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петрова Світлана Миколаївна,  ОСОБА_2 , про визнання договору іпотеки недійсним,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У листопаді 2013 року Публічне акціонерне товариство «Банк Кіпру», процесуальним правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» (далі - ТОВ «Дата Майнінг Груп»), звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
На обґрунтування позову посилалося на те, що між банком та ТОВ «Монолітбудкомплект», в особі директора ОСОБА_1, був укладений кредитний договір від 26 червня 2010 року № 14-299/2010 із подальшими змінами та доповненнями.
Відповідно до умов кредитного договору банк надав позичальнику грошові кошти в межах відкритої відновлювальної кредитної лінії в сумі 6 475 339,00 грн на строк до 27 грудня 2017 року зі сплатою процентної ставки за користування кредитом у розмірі 20,5 % річних.
За порушення строків повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, інших платежів, що передбачені цим договором, а також за порушення умов кредитного договору, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами становить 23,5 % річних.
Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі відкрив позичальнику позичковий рахунок для надання кредиту та надав кредит в межах відкритої кредитної лінії, відповідно до умов кредитного договору.
Відповідно до додатка № 1 до додаткової угоди від 19 червня 2013 року № 3 до кредитного договору, позичальнику встановлено графік погашення заборгованості із врахуванням реструктуризації, яку просив позичальник.
Проте умови кредитного договору в частині дотримання графіка та погашення заборгованості позичальник систематично не виконував.
Позичальник порушив умови реструктуризації та зобов`язання по кредитному договору щодо сплати щомісячно нарахованих процентів у строки та порядок, визначених кредитним договором, та в результаті прострочення сплати процентів за кредитним договором заборгованість відповідача за простроченими процентами становила - 908 000,00 грн.
Пунктом 3.9 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується за несвоєчасне повернення процентів за користування кредитними коштами сплатити позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення платежу.
Розмір нарахованої пені належної до сплати позичальником визначений в розрахунку загальної заборгованості, що додається до цієї позовної заяви та станом на 14 листопада 2013 року становить 47 628,58 грн.
Таким чином, загальна заборгованість позичальника перед позивачем за кредитним договором згідно з розрахунком заборгованості станом на                                     14 листопада 2013 року становила: строкова заборгованість за кредитом -                             6 475 339,00 грн; залишок прострочених процентів - 908 000,00 грн; залишок нарахованих процентів - 1 860 379,32 грн; пеня за прострочення сплати              процентів - 47 628, 58 грн. Всього заборгованість за кредитним договором становить 9 291 346,90 грн.
Позичальнику було направлено письмове повідомлення з вимогою усунути порушення умов кредитного договору, проте станом на день подання позову позичальник зобов`язання не виконав.
З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір.
Відповідно до пункту 1.2 іпотечного договору відповідач передав в іпотеку банку нерухоме майно, що належить йому на праві власності, а саме: земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 , площею 0,7200 га, кадастровий номер 3510945300:50:024:0038, з цільовим призначенням - «для будівництва та обслуговування учбово-спортивної бази»; комплексу будівель, загальною площею 1170,3 кв. м, який знаходиться за адресою:                            АДРЕСА_2 .
Відповідно до пункту 1.1 іпотечного договору позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок нерухомого майна, що є предметом іпотеки, у разі порушення позичальником зобов`язань, що випливають з кредитного договору. Таке право також передбачено пунктом 2.4.3 та розділом 4 іпотечного договору. Відповідач повідомлявся про порушення зобов`язань за кредитним договором та його було попереджено про можливість звернення стягнення на предмети іпотеки, проте порушення умов кредитного договору усунуті не були.
Позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29 червня 2010 року № 14-299/2010 звернути стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору, та встановити спосіб реалізації предметів іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії майна під час проведення виконавчих дій.
У грудні 2015 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 29 червня 2010 року між ним та ПАТ «Банк Кіпру».
На обґрунтування зустрічної позовної заяви посилався на те, що про існування іпотечного договору йому стало відомо лише після отримання позовної заяви позивача.
Зазначав, що іпотечний договір він не підписував, а тому вважав договір підробленим. З огляду на те, що укладання вказаного договору відбулось всупереч чинному законодавству та його волі, вважав, що існують підстави для визнання вказаного договору недійсним.
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області 
від 10 листопада 2017 року позов ТОВ «Дата Майнінг Груп» задоволено. 
У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29 червня                 2010 року № 14-299/2010 у сумі 21 848 424 грн, з яких: заборгованість за              кредитом - 6 475 339,00 грн, заборгованість за відсотками - 8 696 773,88 грн,             пеня - 6 676 321,01 грн, звернуто стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору, посвідченого 29 червня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С. М., за реєстровим № 1380, з подальшими змінами та доповненнями та належить на праві власності майновому поручителю - ОСОБА_1 , а саме: земельну ділянку, що розташована в Садовому товаристві «Дніпро-2», АДРЕСА_3 , площею 0,7200 га, кадастровий номер 3510945300:50:024:0038, з цільовим призначенням - «для будівництва та обслуговування учбово-спортивної бази» та комплекс будівель, загальною площею 1170,3 кв. м, який знаходиться за адресою:                             АДРЕСА_2 , опис згідно пункту 1.2. іпотечного договору. 
Встановлено спосіб реалізації предметів іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним.
Задовольняючи первісні позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості за кредитним договором ґрунтуються на законі та договорі і підлягають задоволенню.
Банк належним чином повідомив відповідача про порушення зобов`язань за кредитним договором та його було попереджено про можливість звернення стягнення на предмети іпотеки, проте порушення умов кредитного договору усунуті не були.
Встановивши наявність непогашеної заборгованості та факт невиконання боржником зобов`язань, суд вважав наявними правові підстави для задоволення первісного позову та погодився з обраним позивачем способом реалізації предмета іпотеки.
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції вважав відсутніми підстави для визнання договору іпотеки недійсним, оскільки з висновку експерта від 17 липня 2017 року № 17-737 встановлено, що підпис від імені 
ОСОБА_1 в графі «Іпотекодавець» іпотечного договору від 29 червня 2010 року, укладеного між ПАТ «Банк Кіпру» з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С. М. за реєстровим номером 1382, виконаний самим 
ОСОБА_1 .
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 04 листопада 2019 року рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області 
від 10 листопада 2017 року в частині суми боргу та року укладання іпотечного договору змінено.
У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29 червня                 2010 року № 14-299/2010 у сумі 9 291 346,90 грн, що складається із: заборгованості за кредитом в розмірі - 6 475 339,00 грн, заборгованості за простроченими процентами в розмірі - 908 000,00 грн, нарахованих процентів в розмірі - 
1 860 379,32 грн, пені за прострочення сплати процентів в розмірі - 47 628,58 грн, звернено стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору, посвідченого 29 червня 2010 року.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про доведеність позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості за кредитним договором та встановленням способу реалізації предмета іпотеки.
Разом із тим апеляційний суд не погодився із висновком суду першої інстанції в частині суми боргу, на яку необхідно провести стягнення на нерухоме майно, а також у зв`язку з тим, що суд неправильно вказав рік укладення іпотечного договору, вважав за необхідне змінити оскаржуване рішення.
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, визначивши суму стягнення в розмірі 21 848 424,89 грн, оскільки в позовній заяві ТОВ «Дата Майнінг Груп» просило звернути стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору на суму 9 291 346,90 грн. Крім того, встановлено, що рішенням Автозаводського районного суду 
м. Кременчука від 17 квітня 2014 року було задоволено позов ПАТ «Банк Кіпру» до ОСОБА_1 , ТОВ «Монолітбудкомплект» про стягнення заборгованості за кредитним договором від 29 червня 2010 року № 14/299/2010 року саме в розмірі 
9 291 346,90 грн.
Щодо відмови у задоволенні зустрічного позову апеляційний суд вважав, що в судовому порядку встановлено, що договір іпотеки посвідчений нотаріально з дотриманням усіх вимог чинного на той час законодавства, ОСОБА_1 висловив своє волевиявлення на укладання договору, а тому немає правових підстави для визнання його недійсним.
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
22 листопада 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Федченко В. В. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 листопада 2017 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 04 листопада 2019 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні первісного позову.
30 листопада 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 листопада 2017 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 04 листопада 2019 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні первісного позову.
17 грудня 2019 року ТОВ «Дата Майнінг Груп» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Кропивницького апеляційного суду 
від 04 листопада 2019 року, у якій просить скасувати частково оскаржувану постанову і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «Дата Майнінг Груп» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29 червня 2010 року № 14-299/2010 у сумі 9 291 346,90 грн, що складається із: заборгованості за кредитом в розмірі -                6  475 339,00 грн, заборгованості за простроченими процентами в розмірі -                    908 000,00 грн, нарахованих процентів у розмірі - 1 860 379,32 грн, пені за прострочення сплати процентів у розмірі - 47 628,58 грн, звернути стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору, посвідченого 29 червня 2010 року.
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано матеріали справи зі Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області .
Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 .
Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Дата Майнінг Груп».
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2020 року клопотання ОСОБА_2 задоволено.
Зупинено виконання рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 листопада 2017 року та постанови Кропивницького апеляційного суду від 04 листопада 2019 року до закінчення касаційного провадження.
У грудні 2012 року  справа № 761/25918/18 надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 09 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи касаційної скарги ОСОБА_1 .
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у позовній заяві ТОВ «Дата Майнінг Груп» йшлося про іпотечний договір 
від 29 червня 2013 року, у той час як спірний іпотечний договір укладено 29 червня 2010 року. Апеляційний суд вважав це опискою та вийшов за межі позовних вимог, змінивши рішення суду першої інстанції, в тому числі, і в частині дати спірного договору.
Суди не врахували, що банком було змінено строк виконання основного зобов`язання шляхом надіслання досудової вимоги, яку скаржник отримав 
11 вересня 2013 року, а тому вимоги про стягнення процентів і пені після 10 жовтня 2013 року не ґрунтуються на законі. Графік заборгованості станом на 14 листопада 2013 року судами не досліджено та безпідставно встановлено її розмір 
9 291 346,90 грн.
Суди не встановили суми заборгованості та співмірність розміру заборгованості до розміру предмета іпотеки.
Доводи особи касаційної скарги ОСОБА_2 .
Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно та незаконно самостійно змінили предмет позову, оскільки в позовній заяві ТОВ «Дата Майнінг Груп» йшлося про іпотечний договір від 29 червня 2013 року. 
Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до ухвали Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 грудня 
2017 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно з якою в приватну власність ОСОБА_2 переходить земельна ділянка площею 600 кв. м та 1/2 частки комплексу будівель, загальною площею 
1 170,3 кв. м, які розташовані в Садовому товаристві «Дніпро-2» на АДРЕСА_3 . Таким чином, 
ОСОБА_2 є співвласником спірного майна.
Доводи особи касаційної скарги ТОВ «Дата Майнінг Груп»
Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи в апеляційному порядку право власності на 1/2 частку предмета іпотеки набула ОСОБА_2 . Підстава залучення її як співвідповідача виникла 16 квітня 2019 року, тобто після відкриття апеляційного провадження. 
Разом із тим суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання ТОВ «Дата Майнінг Груп» про залучення ОСОБА_2 як співвідповідача, що унеможливить виконання судового рішення в примусовому порядку.
Доводи інших учасників справи
У березні 2021 року ОСОБА_2 через адвоката Порхун С. В. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ТОВ «Дата Майнінг Груп», в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги ТОВ «Дата Майнінг Груп» та скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи цього відзиву, у зв`язку з пропуском строку, встановленого судом в ухвалі Верховного Суду від 03 лютого 2020 року про відкриття провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ТОВ «Дата Майнінг Груп» на постанову Кропивницького апеляційного суду від 04 листопада 2019 року.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 29 червня 2010 року між ВАТ «Банк Кіпру» та ТОВ «Монолітбудкомплект» було укладено кредитний договір № 14-299/2010 із подальшими змінами та доповненнями (згодом ВАТ «Банк Кіпру» перейменовано на ПАТ «Банк Кіпру»).
08 грудня 2014 року ПАТ «Неос Банк», яке є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «Банк Кіпру», було укладено договір факторингу № 1 з ТОВ «Дата Майнінг Груп».
Згідно з цим договором відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором ТОВ «Дата Майнінг Груп».
Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області 
від 05 січня 2016 року у справі замінено позивача ПАТ «Банк Кіпру» на ТОВ «Дата Майнінг Груп» (т. 2 а. с. 91).
Відповідно до умов кредитного договору банк надав позичальнику грошові кошти в межах відкритої відновлювальної кредитної лінії в сумі 6 475 339,00 грн на строк до 27 грудня 2017 року зі сплатою процентної ставки за користування кредитом у розмірі 20,5 % річних. За порушення строків повернення кредиту (в тому числі частково), сплати нарахованих процентів, інших платежів, що передбачені цим договором, а також за порушення умов кредитного договору, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами становить 23,5 % річних (т. 1 
а. с. 36-37, 38-39, 40, 41-44).
Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі - відкрив позичальнику позичковий рахунок для надання кредиту та надав кредит в межах відкритої кредитної лінії, відповідно до умов кредитного договору.
Відповідно до додатка № 1 до додаткової угоди  від 19 червня 2013 року № 3 до кредитного договору, позичальнику встановлено графік погашення заборгованості із врахуванням реструктуризації, яку просив позичальник. Проте умови кредитного договору в частині дотримання графіка та погашення заборгованості позичальник систематично не виконував.
Згідно з підпунктами 1.1, 3.6, 3.7 кредитного договору позичальник порушував умови реструктуризації та зобов`язання по кредитному договору щодо сплати щомісячно нарахованих процентів у строки та порядок, визначені кредитним договором. У результаті прострочення зі сплати процентів за кредитним договором заборгованість відповідача перед позивачем за простроченими процентами становить 908 000,00 грн.
Пунктом 3.9 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується за несвоєчасне повернення процентів за користування кредитними коштами сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочки платежу.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку загальна заборгованість позичальника перед позивачем по кредитному договору згідно з розрахунком заборгованості станом на 14 листопада 2013 року становила 9 291 346,90 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 6 475 339,00 грн, заборгованості за простроченими процентами - 908 000,00 грн, нарахованих процентів в розмірі -
1 860 379, 32 грн; пені за прострочення сплати процентів в розмірі - 47 628,58 грн.
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір від 29 червня 2010 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, реєстраційний № 1380, з подальшими змінами та доповненнями (т. 1, а. с. 45-49).
Відповідно до пункту 1.2 іпотечного договору, ОСОБА_1 передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, що розташована в Садовому товариству «Дніпро-2», АДРЕСА_3 , площею 0,7200 га, кадастровий номер 3510945300:50:024:0038, з цільовим призначенням - «для будівництва та обслуговування учбово-спортивної бази» та комплекс будівель, загальною площею 1170,3 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , опис згідно з п. 1.2 іпотечного договору.
Відповідно до пункту 1.1 іпотечного договору позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок нерухомого майна, що є предметом іпотеки, у разі порушення позичальником зобов`язань, що випливають з кредитного договору. Таке право також передбачено пунктом 2.4.3 та розділом 4 іпотечного договору            (т. 1, а. с. 45-46).
Банк належним чином повідомив відповідача про порушення зобов`язань за кредитним договором та його було попереджено про можливість звернення стягнення на предмети іпотеки, проте порушення умов кредитного договору усунуті не були (т. 1, а. с. 51).
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17 квітня 2014 року було задоволено позов ПАТ «Банк Кіпру» до ОСОБА_1 , ТОВ «Монолітбудкомплект» про стягнення заборгованості за кредитним договором від 29 червня 2010 року                      № 14/299/2010 в розмірі 9 291 346, 90 грн.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» 
№ 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, перевіривши наведені у касаційних скаргах доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України (в чинній на час розгляду справи редакції) кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.
Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Установивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, суди дійшли обґрунтованого висновку, що невиконання грошового зобов`язання призвело до виникнення заборгованості за кредитним договором, та дає право іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди першої та апеляційної інстанцій вважали, що в судовому порядку встановлено, що договір іпотеки посвідчений нотаріально з дотриманням усіх вимог чинного на той час законодавства, ОСОБА_1 висловив своє волевиявлення на укладання договору, а тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним.
Задовольняючи первісні позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із доведеності позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості за кредитним договором та встановленням способу реалізації предмета іпотеки, у зв`язку з наявністю непогашеної заборгованості та невиконанням боржником взятих на себе зобов`язань.
Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не погодився із висновком суду першої інстанції в частині суми боргу, на яку необхідно провести стягнення на нерухоме майно, а також у зв`язку з тим, що судом неправильно вказано рік укладення іпотечного договору, вважав за необхідне змінити оскаржуване рішення.
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, визначивши суму стягнення в розмірі 21 848 424,89 грн, оскільки в позовній заяві ТОВ «Дата Майнінг Груп» просило звернути стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору на суму 9 291 346, 90 грн. Крім того, встановлено, що рішенням Автозаводського районного суду 
м. Кременчука від 17 квітня 2014 року було задоволено позов ПАТ «Банк Кіпру» до ОСОБА_1 , ТОВ «Монолітбудкомплект» про стягнення заборгованості за кредитним договором від 29 червня 2010 року № 14/299/2010 року саме в розмірі 
9 291 346, 90 грн.
Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_1 .
Аналіз змісту касаційної скарги ОСОБА_1 свідчить про незгоду останнього з розміром заборгованості, визначеної позивачем, з якою погодився суд апеляційної інстанції, у сумі 9 291 346,90 грн.
Колегія суддів вважає вказаний довід касаційної скарги безпідставним з огляду на таке.
За правилами частин четвертої, сьомої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження                                     № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. 
Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17 квітня 2014 року було задоволено позов ПАТ «Банк Кіпру» до ОСОБА_1 , 
ТОВ «Монолітбудкомплект» про стягненн заборгованості за кредитним договором від 29 червня 2010 року № 14/299/2010 року саме у розмірі 9 291 346, 90 грн.
Вказане рішення набрало законної сили.
Таким чином, Верховний Суд враховує, що у цій справі розмір заборгованості відповідача перед позивачем визначений рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17 квітня 2014 року, яке набрало законної сили. Наведене судове рішення має преюдиціальне значення для вирішення справи, що переглядається, у частині визначення розміру заборгованості, на погашення якої необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки.
Аналогічні за своїм змістом правові висновки щодо преюдиціальності рішення про стягнення заборгованості у справах про звернення стягнення на предмет іпотеки викладені у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1166цс17, у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі 
№ 1519/2-4141/11 (провадження № 61-708св18) та у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 466/104/14-ц (провадження № 61-19870св18).
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у позовній заяві ТОВ «Дата Майнінг Груп» йшлося про іпотечний договір від 29 червня 2013 року, у той час як спірний іпотечний договір укладено 29 червня 2010 року, оскільки апеляційний суд звернув належну увагу на вказане порушення та правильно вважав його опискою. Вказане встановлено судом із правових підстав позову, його обґрунтування та на підставі доказів, наданих позивачем. Помилкове посилання в тексті позовної заяви на іпотечний договір від 29 червня 2013 року, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи та доказів про укладання іпотечного договору від 29 червня 2010 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, реєстраційний № 1380, з подальшими змінами та доповненнями, не свідчить про те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог, змінивши рішення суду першої інстанції у частині дати спірного договору.
З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги правильність висновків суду першої інстанції, у незміненій частині рішення, та висновків апеляційного суду не спростовують, зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що у силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_2 .
Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що суди безпідставно та незаконно самостійно змінили предмет позову, оскільки в позовній заяві 
ТОВ «Дата Майнінг Груп» йшлося про іпотечний договір від 29 червня 2013 року, є аналогічними доводам касаційної скарги ОСОБА_1 та безпідставними, з огляду на наведе вище Верховним Судом.
Посилання касаційної скарги на те, що суди помилково не звернули належної правової уваги на те, що ОСОБА_2 на момент розгляду справи в апеляційному порядку стала співвласником спірного майна на підставі ухвали Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 грудня 
2017 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно з якою в приватну власність ОСОБА_2 переходить земельна ділянка площею 600 кв. м та 1/2 частки комплексу будівель, загальною площею 
1 170,3 кв. м, які розташовані в АДРЕСА_1 , не мають правового значення при вирішенні цього спору по суті з огляду на наступне.
Іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору.
Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
У рішення Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 (щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої-другої статті 23 Закону України «Про іпотеку») вказано, що положення частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину.
Конституційний Суд зазначив, що наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, безпосередньо не стосуються питання позбавлення іпотекодавця (набувача іпотечного майна) права власності на предмет іпотеки або ж його примусового відчуження у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц (провадження № 14-32цс20) зазначено, що «відповідно до вимог статті 23 Закону № 898-ІV у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи,
у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, оскільки
у момент передачі майна в іпотеку іпотекодавець не був її власником. Іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна і при цьому не має значення чи був він обізнаний з тим, що вказане майно обтяжене.
Таким чином, сам факт переходу права власності на спірне майно на підставі ухвали Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області                                    від 26 грудня 2017 року, якою затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно з якою в приватну власність ОСОБА_2 переходить земельна ділянка площею 600 кв. м та 1/2 частки комплексу будівель, загальною площею 1 170,3 кв. м, які розташовані в Садовому товаристві «Дніпро-2» на АДРЕСА_3 , не є підставою, яка б свідчила про припинення іпотеки, а тому доводи касаційної скарги є безпідставними.
Щодо доводів касаційної скарги ТОВ «Дата Майнінг Груп»
Аналіз змісту касаційної скарги ТОВ «Дата Майнінг Груп» свідчить про незгоду товариства з оскаржуваним судовим рішенням у зв`язку з незалученням до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_2 .
Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 
26 грудня 2017 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 , згідно з якою у приватну власність ОСОБА_2 переходить земельна ділянка площею 600 кв. м та 1/2 частки комплексу будівель, загальною площею 1 170,3 кв. м, які розташовані в Садовому товаристві «Дніпро-2» на АДРЕСА_3 .
Таким чином, право власності на спірне майно перейшло до ОСОБА_2 після ухвалення рішення судом першої інстанції по суті спору та відкриття апеляційного провадження.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 04 листопада 2019 року в задоволенні клопотання Луньової А. Г., яка представляє інтереси ТОВ «Дата Майнінг Груп» про залучення до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_2 відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Дата Майнінг Груп» на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 04 листопада 2019 року.
Таким чином, посилання касаційної скарги на те, що суд апеляційної інстанції неправомірно відмовив у задоволенні клопотання ТОВ «Дата Майнінг Груп» про залучення ОСОБА_2 як співвідповідача, є безпідставними та Верховним Судом не розглядаються.
Доводи касаційної скарги про те, що незалучення ОСОБА_2 як співвідповідача унеможливить виконання судового рішення в примусовому порядку колегія суддів відхиляє, оскільки товариство у випадку доведеності не буде позбавлене права звернутися до суду із відповідним позовом.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у рішенні суду апеляційної інстанції, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції у незміненій частині судового рішення та апеляційної інстанції.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації»).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України 
(в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).
Докази та обставини, на які посилаються заявники у касаційних скаргах, були предметом дослідження апеляційним судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Враховуючи наведене, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.
За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2020 року клопотання ОСОБА_2 задоволено. Зупинено виконання рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від10 листопада 2017 року та постанови Кропивницького апеляційного суду від 04 листопада 2019 року до закінчення касаційного провадження.
Враховуючи те, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 листопада 2017 року у незміненій його частині та постанови Кропивницького апеляційного суду від 04 листопада 2019 року. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Касаційну скаргу ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» залишити без задоволення.
Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області                               від 10 листопада 2017 року у незміненій його частині та постанову Кропивницького апеляційного суду від 04 листопада 2019 року залишити без змін. 
Поновити виконання рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 листопада 2017 року у незміненій його частині та постанови Кропивницького апеляційного суду від 04 листопада 2019 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                           В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                            А. І. Грушицький
 
            А. А. Калараш
 
                                                                                                           Є. В. Петров
 
                                                                                                           О. С. Ткачук