ОКРЕМА ДУМКА
Суддів Великої Палати Верховного Суду Британчука В. В, Єленіної Ж. М., Сімоненко В. М., Ситнік О.М., Прокопенка О. Б. на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 червня 2021 року провадження (№ 11-1394заі18) за апеляційної скаргою ОСОБА_1 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року (судді Мороз Л. Л., Берназюк Я. О., Бучик А. Ю., Гімон М. М., Кравчук В. М.)
Короткий виклад історії справи
 У листопаді 2015 року ОСОБА_1 подала до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції, позов, у якому просила визнати незаконним та скасувати рішення Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) від 17 листопада 2015 року № 871/0/15-15, яким вирішено внести подання Президентові України про звільнення судді Червонозаводського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 з посади за порушення присяги.
На обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що оскаржуване рішення відповідач прийняв за результатами розгляду дисциплінарної справи, відкритої щодо неї за висновком Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі - ТСК) від 22 квітня 2015 року № 25/2-15. У цьому висновку зазначено про допущені суддею порушення під час розгляду 20 лютого 2014 року двох адміністративних справ відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які стосувалися вчинення ними адміністративних правопорушень, передбачених статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). 
Зокрема, зазначено, що розгляд справ здійснено без дотримання вимог статей 251, 261, 281 КУпАП та без повернення протоколів про адміністративні правопорушення на дооформлення до органів внутрішніх справ (не вказано, вимоги яких саме працівників міліції вони не виконали, відсутнє обґрунтування законності таких вимог, не зазначена адреса місця вчинення правопорушень). Також указано на відсутність інших, окрім протоколів про адміністративні правопорушення та рапортів працівників міліції, доказів вчинення адміністративних правопорушень. Водночас ВРЮ встановила, що судовий розгляд указаних справ проведено 20 лютого 2014 року в нічний час.
На переконання позивачки, під час розгляду зазначених справ вона не допустила порушень норм права, не вчинила жодних дій щодо дискредитації судової влади та дій, що порочать звання судді. ОСОБА_1 зазначає, що ТСК не перевірила обставин участі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у масових акціях протесту як однієї з обов`язкових умов для проведення перевірки судді суду загальної юрисдикції за пунктом 5 частини першої статті 3 Закону України               «Про відновлення довіри до судової влади в Україні». У свою чергу члени ВРЮ також не перевірили існування підстав для проведення перевірки та відкриття відносно неї дисциплінарного провадження, оскільки за статтею 94 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» здійснення дисциплінарного провадження щодо суддів місцевих судів віднесено до компетенції Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС).
Також ОСОБА_1 наголосила на тому, що органи, які вирішують питання про дисциплінарну відповідальність та відповідальність за порушення присяги судді, не наділені повноваженнями оцінювати законність судових рішень, відповідно ухвалені суддями рішення не повинні бути предметом перегляду поза межами установленої процесуальним законом процедури оскарження, при цьому зазначила, що прийняті нею постанови від 20 лютого 2014 року про притягнення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності в установленому законом порядку не оскаржені, не скасовані та є чинними.
Позивачка вважає, що ВРЮ на засіданні 17 листопада 2015 року не встановила обставин, що можуть свідчити про порушення присяги судді.
Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду                                від 25 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виходив з того, що оскаржуване рішення є законним і правових підстав для його скасування судом немає, оскільки установлені під час дисциплінарного провадження порушення суддею ОСОБА_1 вимог закону порочать звання судді, викликають сумнів                      у її об`єктивності та неупередженості, сумлінності виконання нею своїх обов`язків та принижують авторитет судової влади. 
Таким чином, ВРЮ правильно встановила наявність у її діях ознак порушення присяги, що є достатньою підставою для внесення подання про звільнення судді із займаної посади. Застосоване відповідачем стягнення є пропорційним скоєному та виправданим з урахуванням часу, що минув з моменту прийняття ним рішення.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції погодився з висновками ВРЮ про те, що під час розгляду справ щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не було забезпечено їх права на захист, а в прийнятих за результатами розгляду цих справ постановах не відображено об`єктивної сторони вчиненого правопорушення, тобто в чому саме полягала злісна непокора правопорушників законним вимогам працівників міліції, які конкретно дії були ними вчинені. 
Крім того, наявні у справі докази отримані виключно від працівників міліції, тобто з одного джерела, при цьому були суперечливими та недостатніми для визнання цих осіб винними у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 185 КУпАП, та накладення найсуворішої санкції, передбаченої цією статтею, а саме арешту строком на 15 діб. 
Водночас у справі щодо ОСОБА_2 зазначено про наявність обставини, яка пом`якшує відповідальність, а саме щирого каяття, однак це ніяк не вплинуло на суворість санкції. Крім того, на порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку Червонозаводського районного суду міста Харкова позивачка проводила засідання в нічний час доби.
Не погоджуючись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, на обґрунтування якої посилалась на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
В основному наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до того, що суддя ОСОБА_1 розглянула справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відповідно до вимог закону, права на захист цих осіб не порушувала, прийняті нею 20 лютого 2014 року постанови є чинними, жодної скарги на рішення або дії судді від ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції, ТСК або ВРЮ не надходило, при цьому матеріали не містили даних про те, що ці особи були учасниками мирних зібрань, а відповідач, діючи поза межами своїх повноважень, фактично вдався до оцінки ухвалених суддею постанов, що віднесено до компетенції судів вищих інстанцій, водночас ті порушення, про які зазначила ВРЮ в спірному рішенні, не підпадають під ознаки порушення суддею присяги, визначені частиною другою статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Крім того, позивачка посилається на відсутність у ВРП пропорційного підходу до призначення покарань за дисціплінарне порушення відносно неї, оскільки не були враховані дії, за які притягувались до відповідальності зазначені особи, та що в результаті притягнення їх до адміністративної відповідальності не наступили будь-які тяжкі наслідки, а також те, що зазначені особи постанови суду не оскаржували та визнали свою вину.
Велика Палата Верховного Суду постановою від 03 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишила без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року - без змін.
Основні мотиви, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду 
Велика Палата Верховного Суду, спростовуючи доводи апеляційної скарги позивачки, вказала, що ОСОБА_1 допустила прояви необ`єктивності та упередженості під час розгляду справ про притягнення до відповідальності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а саме: суддя не здійснила належного з`ясування всіх обставин цих справ, зокрема всіх елементів об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185 КУпАП, притягнула до відповідальності зазначених осіб на підставі доказів, отриманих з одного джерела - від працівників міліції, і застосувала найбільш суворий вид відповідальності - арешт строком на 15 діб, не з`ясувавши даних про осіб порушників та залишивши поза увагою наявність пом`якшуючої обставини - визнання одним з них своєї вини. При цьому розгляд справ здійснено в нічний час доби без наведення будь-якого обґрунтування потреби для цього, що могло мати певний психологічний вплив на затриманих, зокрема, мотивувати до відмови від отримання професійної правової допомоги з огляду на їх зацікавленість у якнайшвидшому судовому розгляді.
За висновками Великої Палати Верховного Судудопущені суддею                   ОСОБА_1 порушення закону порочать звання судді, викликають сумнів у її об`єктивності та неупередженості, сумлінності виконання нею своїх обов`язків та принижують авторитет судової влади, що свідчить про наявність у її діях ознак порушення присяги судді, та є достатніми для внесення подання Президентові України про звільнення цієї судді з посади за порушення  присяги. Велика Палата Верховного Суду вважала правильним висновок ВРЮ про те, що застосування до судді ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення її з посади є пропорційним вчиненому нею проступку.
Разом з тим з такими висновками Великої Палати Верховного Суду погодитись повною мірою не можна, оскільки вони висловлені без урахування пропорційності застосованого стягнення важкості проступку та наслідків порушень, допущених суддею.
Відповідно до частини третьої статті 34 Касаційного адміністративного судочинства України (далі- КАС України) викладаємо свою окрему думку.
Підстави та мотиви окремої думки
Незалежність судової системи, що також передбачає незалежність кожного окремого судді, повинна бути захищена як на законодавчому, так і на практичному рівні. Влада повинна уважно розглядати будь-які заяви про випадки неприпустимого політичного або іншого втручання в роботу судових органів і забезпечити ефективні засоби правового захисту.
Відповідно до частини першої статті 47 Закону «Про судоустрій і статус суддів»           (у редакції, чинній на час вчинення суддею дій, кваліфікованих як порушення присяги), суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.
У Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) зазначено, що незалежність суддів є невід`ємною складовою їхнього статусу. Вона є конституційним принципом організації та функціонування судів, а також професійної діяльності суддів, які при здійсненні правосуддя підкоряються лише закону. Незалежність суддів забезпечується насамперед особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади; забороною будь-якого впливу на суддів; захистом їх професійних інтересів; особливим порядком притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності.
Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 розділу VII Рекомендації/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17 листопада 2010 року). 
У пункті 39 Спільного висновку Венеціанської комісії та Дирекції із співпраці Генерального Директорату з прав людини та правових питань Ради Європи щодо Закону України від 13 травня 2010 року № 2181-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо недопущення зловживань правом на оскарження» наголошено: «Контроль над питаннями дисциплінарної відповідальності суддів включає дотримання професійних та особистих обов`язків суддів, однак не передбачає ні можливості перегляду змісту судових рішень, ні оцінки того, як суддя застосовує закон. Виправлення помилок щодо застосування закону під час вирішення справи має здійснюватися шляхом апеляційного перегляду, але не через дисциплінарне провадження». 
У висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначається, що для того щоб виправдати дисциплінарне провадження, порушення має бути серйозним та кричущим. Основою для розслідування не може бути просте недотримання професійних стандартів, викладених у правилах поведінки (пункт 60).
У справі «Олександр Волков проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) (пункт 76) зазначив, що у своїй доповіді за результатами відвідування України ОСОБА_4 , Комісар з прав людини Ради Європи,  (19 - 26 листопада 2011 року), CommDH(2012)10, 23 лютого 2012 року підкреслив, що рішення суддів не повинні бути предметом перегляду поза межами звичайної процедури оскарження. Заходи дисциплінарного впливу мають регулюватися чіткими нормами і процедурами, передбаченими в межах самої судової системи, і такими, що не підпадають під політичний або інший неправомірний вплив.
Відтак суддя не може нести відповідальність за ухвалене ним судове рішення, а ВРЮ не повинна вдаватись до перевірки правильності оцінки судом доказів у справі, законності та обґрунтованості судового рішення поза межами апеляційного перегляду судових рішень суддів, оскільки такими повноваженнями не наділена. 
З огляду на зазначене, аналізуючи зміст рішення ВРЮ, слід дійти таких висновків.
За нормами частини першої статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. 
Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі статтею 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів.
ВРЮ дійшла висновку, що, розглядаючи зазначені справи про притягнення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності, суддя ОСОБА_1 допустила низку порушень, а саме: розгляд цих справ здійснено в нічний час доби; суддя залишила поза увагою те, що протоколи про адміністративні правопорушення не містили даних про особи працівників міліції і в них не вказано, які саме вимоги вони висували; суддя не з`ясувала обставин, які характеризують особи порушників та обставини, що пом`якшують чи обтяжують їх відповідальність, зокрема, не врахувала визнання ОСОБА_2 вини у вчиненому правопорушенні, що є пом`якшуючою обставиною тощо.
Не заперечуючи того факту, що суддею з огляду на обставини правопорушення не надана належна кваліфікація дій порушників та працівників міліції, не враховано даних про осіб, які притягувались до адміністративної відповідальності, та факту розгляду адміністративної справи в нічний час, що є порушенням прав людини на відпочинок, слід зазначити, що самі по собі такі порушення, допущені суддею, вочевидь не є тією необхідною підставою, яка свідчить про право ВРЮ на оцінку доказів в адміністративній справі та висловлення мотивів у спростування висновків судді при її розгляді, та достатньою підставою для застосування до судді найвищої міри покарання у вигляді звільнення з посади.
Розглядаючи скаргу на дії судді, ВРЮ виходила з того, що суддя при винесенні постанов посилалась на протоколи і рапорти працівників міліції та пояснення порушників, аналізуючи при цьому протоколи на відповідність Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ № 950 від 4 жовтня 2013 року, та їх зміст (а. с. 6 рішення ВРЮ), допущені працівниками міліції порушення при їх складанні, вдалась до аналізу матеріалів справ про адміністративні порушення, розглянутих суддею, на наявність складу правопорушення, встановлюючи при цьому процесуальні порушення, допущені нею. При цьому зазначене не входить до повноважень ВРЮ.
Відповідно до положень КУпАП України перегляд постанов у справах про адміністративні порушення здійснюється апеляційним судом у порядку, передбаченому цим  Кодексом.
У справі встановлено, що особи, які були притягнуті до адміністративної відповідальності та / або прокурор, який подав скаргу на дії судді до ТСК, скарги на постанови про притягнення їх до адміністративної відповідальності до апеляційного суду не подавали, а тому й апеляційний суд не здійснював перевірку законності та обґрунтованості постанов судді.
Здійснення такої перевірки ТСК та ВРЮ з метою реакції на суспільно значущі події хоча і є зрозумілим, однак не є виправданим у порівнянні з дотриманням принципу незалежності судді при ухвалені судових рішень. 
Повинен бути дотриманий баланс між суспільним інтересом у вигляді гніву як реакції на незаконність дій влади в цілому та незалежністю суддів при ухвалені судових рішень шляхом пропорційності їх покарання за вчинення дисціплінарних проступків під час їх ухвалення.
Згідно із частиною другою статті 96 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на час вирішення ВРЮ питання про звільнення судді ОСОБА_1 ) під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
У справі «Олександр Волков проти України» ЄСПЛ також звертав увагу України на наявність проблеми пропорційності щодо накладення дисціплінарних стягнень щодо суддів (пункт 182) та зазначав, що  принцип пропорційного застосування дисциплінарних стягнень до суддів безпосередньо наводиться                                                  у пункті 5.1 Європейської Хартії про Закон «Про статус суддів».  
Відповідно до пункту 5.1. Європейської хартії про Закон «Про статус суддів» конкретні міри покарання, які можуть застосовуватись до суддів, повинні призначатись на основі принципу співмірності. Для звільнення судді мають існувати серйозні підстави неналежної поведінки чи некомпетентності або істотне порушення визначених законом дисциплінарних правил або кримінально-правових норм. 
Зміст принципу пропорційності полягає у співмірному, справедливому співвідношенні характеру вчиненого суддею дисциплінарного проступку та застосованій санкції у відповідності до  характеру дисциплінарного проступку судді, його наслідків, даних, що характеризують особу судді, ступінь його вини, наявність непогашених дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
ВРЮ мала оцінювати відповідні дії з урахуванням спрямованості умислу судді та наслідків, що настали в результаті вчинення проступку. Вихідним критерієм притягнення судді до відповідальності повинно бути настання в результаті його неналежної поведінки негативних наслідків для забезпечення прав та основоположних свобод людини.
Як установила ВРЮ  з постанов судді ОСОБА_1 , судові засідання було проведено за участю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . При цьому                       ОСОБА_2 у судовому засіданні свою вину визнав та пояснив, що знаходився біля Кінного ринку, оскільки шукав роботу. Коли проходив повз Академію внутрішніх військ МВС України, до нього підійшли працівники міліції, які були одягнуті у формений одяг, однак він одразу почав тікати та висловлюватися нецензурною лайкою. Указаний факт підтверджується його письмовою заявою від 20 лютого 2014 року. 
ОСОБА_3 у судовому засіданні свою вину не визнав, пояснив, що був біля Кінного ринку, бо домовився з іншою особою про зустріч. До нього підійшли чоловіки в зелених жилетах і між ними почалася сварка.           ОСОБА_3 дістав револьвер «Комбриг» (калібр - 9 мм), на носіння якого мав дозвіл, та націлився на вказаних осіб. Потім почав тікати, при цьому здійснив у їх бік 1 - 2 постріли, пізніше його затримали працівники міліції. 
Звертає на себе увагу те, що визнані правопорушниками дії, зокрема дії    ОСОБА_3 , носили підвищену суспільну небезпеку з огляду на наявність великої кількості осіб, що перебували поряд, та застосування вогнепальної зброї.
За результатами розгляду справ про адміністративні правопорушення суддя ОСОБА_1 винесла постанови про визнання ОСОБА_2                         (справа 646/1516/14-п) та ОСОБА_3 (справа № 646/1514/14-п) винними у вчиненні правопорушень, передбачених статтею 185 КУпАП, і наклала на них стягнення у виді адміністративного арешту строком на 15 діб (строк арешту суддя постановила обчислювати із 17 год 00 хв 19 лютого 2014 року). 
22 лютого 2014 року до Червонозаводського районного суду міста Харкова надійшло клопотання прокурора міста Харкова Є. Поповича про звільнення від адміністративної відповідальності ОСОБА_2  та ОСОБА_3 на підставі прийнятого Верховною радою України Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України», яким звільнено від адміністративної відповідальності осіб, які були учасниками масових акцій протесту, що розпочалися 21 листопада                   2013 року, за вчинення в період з 21 листопада 2013 року по день набрання чинності цим Законом включно будь-яких адміністративних правопорушень, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення, за умови що ці правопорушення пов`язані з масовими акціями протесту, у порядку, визначеному цим Кодексом.
Постановами судді ОСОБА_1 від 22 лютого 2014 року вказане клопотання прокурора задоволено, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звільнено від відбування адміністративного арешту, а постановами від 06 березня 2014 року їх звільнено від адміністративної відповідальності та закрито провадження у справах щодо них. 
Тобто фактично ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відбували адміністративний арешт дві доби, даних про інші наслідки притягнення зазначених осіб до адміністративної відповідальності немає.
ВРЮ також установлено, що заявник ОСОБА_5 за зазначеною у його заяві до ТСК адресою не проживає, його місце знаходження ТСК не встановила, що викликає сумніви про його існування та звернення його зі скаргою. На неодноразові виклики на засідання дисциплінарної секції він не з`явився. 
При цьому ВРЮ також зазначила, що підставою для порушення дисціплінарного провадження було звернення - висновок ТСК, яка діяла в цьому випадку не в межах та не у спосіб, передбачений законом, разом з тим ВРЮ прийняла зазначений висновок для розгляду та, незважаючи на рекомендацію Дисциплінарної секції ВРЮ на засіданні 06 жовтня 2015 року, яка з огляду на зазначене дійшла висновку, що висновок ТСК від 22 квітня 2014 року         № 25/2-15 необхідно направити до ВККС для проведення перевірки та вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, прийняла рішення про застосування до судді найсуворішої санкції та звільнення за порушення присяги.
На нашу думку, рішення ВРЮ прийняте без урахування того, що правопорушники не оскаржували постанови суду про їх притягнення до дисциплінарної відповідальності, не порушували питання про притягнення судді до дисціплінарної відповідальності, що фактично їх було застосовано адміністративний арешт на 2 доби з призначених суддею 15 діб, що                         ОСОБА_3 під час зазначених подій використовував вогнепальну зброю, як шляхом направлення її на людей, так і шляхом здійснення пострілів у їх сторону, що створювало небезпеку для невизначеного кола осіб, які знаходились поруч під час зазначених подій.
За встановлених судом та ВРЮ фактичних дій осіб та обставин адміністративних правопорушень, відсутності тяжких наслідків вчиненого суддею дисціплінарного проступку  дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення судді з посади виглядає як непропорційне .
Усі зазначені обставини повинні були бути обговорені ВРЮ при призначені покарання судді. При цьому зазначення в рішенні ВРЮ як необхідності призначенні покарання у вигляді звільнення з огляду на підтримання авторитету правосуддя виглядає непереконливо та в цілому рішення про звільнення в цій частині виглядає як немотивоване.
Зміст рішення ВРЮ не містить належного обґрунтування застосування найсуворішої санкції до судді, а посилання ВРЮ в обґрунтування обраної санкції на те, що суддя ОСОБА_1 не забезпечила повного і всебічного дослідження всіх обставин у справах про адміністративні правопорушення, постановила необґрунтовані судові рішення, що не відповідає нормам КУпАП та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, явно недостатньо для звільнення судді.
Той факт, що розгляд адміністративних справ здійснено суддею в нічний час, безумовно, є порушенням нею прав правопорушників на відпочинок, однак самого цього порушення з огляду на сталу в судах першої інстанції практику чергування суддів при розгляді справ щодо адміністративних правопорушень та їх негайного розгляду не виглядає таким порушенням, що суттєво принижують авторитет судової влади.
За викладених обставин вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду мала б задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасувати рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року та прийняти нове рішення - про задоволення позову щодо визнання протиправним та скасувати рішення Вищої ради юстиції від 17 листопада 2015 року № 871/0/15-15 про звільнення судді Червонозаводського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 з посади за порушення присяги на підставі                           пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України.
 
Судді Великої Палати Верховного Суду                                      В. В. Британчук
                                                                                                                  Ж. М. Єленіна
                                                                                                                  В. М. Сімоненко
                                                                                                О. М. Ситнік
                                                                                                                   О. Б. Прокопенко