УХВАЛА
19 квітня 2021 року
м. Київ
справа №1-6/2003
провадження № 13-55зво21
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_1 ,  
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,   ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,  ОСОБА_13 ,  ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,  ОСОБА_17 ,  ОСОБА_18 ,  ОСОБА_19 
розглянула заяву про самовідвід судді Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_14 у провадженні за заявою захисника ОСОБА_20  про перегляд за виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) вироку Апеляційного суду Сумської області від 14 квітня 2003 року щодо ОСОБА_21 й
установила:
Як убачається з матеріалів провадження за заявою, вироком Апеляційного суду Сумської області від 14 квітня 2003 року, залишеним 2 вересня 2003 року без зміни Верховним Судом України, ОСОБА_21  було засуджено за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 262, пунктами  1, 9 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у рішенні від 1 квітня 2021 року в  справі «Фарзієв та інші проти України» (заява № 63747/14 та 23 інших, у тому числі ОСОБА_21 ), вкотре констатував порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і  основоположних свобод (далі – Конвенція) стосовно довічного ув`язнення через відсутність перспективи звільнення. ЄСПЛ також постановив, що факт визнання існування порушення вже сам собою становить достатню справедливу компенсацію. 
Посилаючись на вказану позицію ЄСПЛ, захисник ОСОБА_20 , діючи в інтересах ОСОБА_21 , звернулася до Великої Палати Верховного Суду (далі – Велика Палата) із заявою про перегляд за виключними обставинами постановленого 14 квітня 2003 року вироку апеляційного суду. На думку заявниці,констатоване порушення Конвенції доводить незаконність оскарженого рішення через призначення засудженому несправедливого покарання. Сторона захисту вважає, що для відновлення порушеного права  ОСОБА_21 необхідно скасувати вказаний вирок і  направити кримінальну справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Суддя Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_14 19 квітня 2021 року заявив самовідвід від участі у розгляді заяви ОСОБА_20 , мотивувавши тим, що за його участі було постановлено оскаржений вирок і він раніше вже висловив свою правову позицію у цій справі, у тому числі з питання призначеного  ОСОБА_21 покарання.  
З огляду на положення ч. 4  ст. 55 Кримінально-процесуального кодексу 1960 року (далі – КПК 1960 року) суддя, який брав участь у розгляді справи не  може  брати участь у її перегляді  Верховним Судом.
Розглянувши заяву судді ОСОБА_14 про самовідвід, з метою недопущення повторної участі судді у розгляді справи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що заява про самовідвід відповідно до вимог ст. 57 КПК 1960 року підлягає задоволенню.
Ураховуючи викладене та керуючись статтями 55, 57 КПК 1960 року, Велика Палата Верховного Суду
 
постановила:
Заяву про самовідвід судді Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_14 задовольнити.
Відвести суддю ОСОБА_14 від участі у розгляді заяви захисника ОСОБА_20 про перегляд вироку Апеляційного суду Сумської області від 14 квітня 2003 року щодо ОСОБА_21 за виключними обставинами.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                      ОСОБА_1 
Судді: 
ОСОБА_2                                           ОСОБА_11 
ОСОБА_3                                                ОСОБА_12 
ОСОБА_4                                                   ОСОБА_13 
ОСОБА_5                                                ОСОБА_14 
ОСОБА_6                                       ОСОБА_15 
ОСОБА_7                                              ОСОБА_16 
ОСОБА_8                                        ОСОБА_17 
ОСОБА_9                                        ОСОБА_18 
ОСОБА_10                                                ОСОБА_19