Ухвала
 
19 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 314/2798/19
провадження № 61-6026ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 листопада 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 09 березня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності на 1/2 частини автомобіля та стягнення грошової компенсації,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про припинення права власності на 1/2 частини автомобіля та стягнення грошової компенсації.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що із 20 жовтня 1984 року до 07 червня 2018 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу та рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 травня 2018 року у справі № 314/4139/17 про розірвання шлюбу. Питання поділу спільного майна між ними як подружжям вирішено рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2018 року у справі № 314/984/17. Проте у зазначеній справі предметом спору не був автомобіль «KIACERATO», 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який придбаний під час шлюбу - 09 січня 2014 року та оформлений на ім`я відповідача, що підтверджується витягом з Державного реєстру власників транспортних засобів Міністерства внутрішніх справ України, вартість якого склала на момент придбання 192 700,00 грн, що підтверджується рахунком-фактурою від 13 грудня 2013 року № СФ - 0002594. З вказаної суми 57 810,00 грн подружжя сплатило готівкою зі спільних заощаджень, а інші 134 890,00 грн взято у кредит згідно з кредитним договором із Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», у якому ОСОБА_1 був позичальником, а вона виступила поручителем.
 
Згідно з довідкою від 21 липня 2017 року № 10.1-87/13566 станом на 21 липня 2017 року подружжям погашено з кредитних коштів - 116 006,17 грн. Таким чином, за час шлюбу на придбання спірного автомобілю нею разом із відповідачем витрачено 173 816,17 грн. Її частка складає 1/2 частини від цієї суми - 86 908,09 грн.
 
Із урахуванням наведених обставин, позивач просила суд припинити її право власності на 1/2 частину автомобіля «KIA CERATO», 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2 ; стягнути із ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію 1/2 частини витрачених коштів на придбання автомобіля «KIA CERATO», 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , у розмірі 86 908,09 грн.
 
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 09 березня 2021 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Припинено право власності ОСОБА_2 на 1/2 частини автомобіля «KIA CERATO», 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2 . Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію 1/2 частини витрачених коштів на придбання автомобіля «KIA CERATO», 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , у розмірі 86 908,09 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з презумпції рівності часток подружжя у майні, набутого у шлюбі, при цьому вказуючи, що компенсація витрат на придбання автомобілю позивачеві відповідачем є правомірною та ґрунтується на приписах законів, враховуючи, що спірний автомобіль є річчю неподільною та знаходиться у користуванні відповідача, а позивач позбавлена цього права. Визначаючи розмір компенсації до присудження позивачеві, суди погодився із заявленими позивачем вимогами, що така компенсація розраховується як сума, що складається із сплачених із сімейного бюджету коштів за придбання автомобілю та сплачених банку на погашення кредиту і відсотків коштів, отриманих для придбання автомобілю.
 
08 квітня 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 листопада 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 09 березня 2021 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову у цій справі є припинення права власності на 1/2 частини транспортного засобу, вартість якої складає 96 350,00 грн, та стягнення грошової компенсації у розмірі 86 908,09 грн. 
 
Отже, ціна позову у цій справі складає 183 258,09 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (227 000,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпунктів «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. 
 
Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є необґрунтованими з урахуванням того, що практика розгляду судами такої категорії спорів є усталеною.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування судами висновків, зроблених Верховним Судом у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 212/8891/15-ц, є неспроможними, оскільки зі змісту зазначеної постанови Верховного Суду вбачається, що у вказаних справах встановлені інші фактичні обставини, ніж у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, що свідчить про те, що правовідносини не є подібними.
 
Щодо доводів заявника про те, що справа має виняткове значення для нього, Верховний Суд зазначає, що поняття винятковості значення є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навів переконливих доводів та не надав відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа має виняткове значення для нього.
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 листопада 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 09 березня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності на 1/2 частини автомобіля та стягнення грошової компенсаціївідмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик