ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року	Львів	Справа № 500/3153/20 пров. № А/857/5832/21	

  Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді –                                       Носа С. П., 
суддів –                                                            Іщук Л. П., Онишкевича Т. В.;

          розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021 року у справі № 500/3153/20 (головуючий суддя Осташ А. В., м. Тернопіль, повне судове рішення складено 29 січня 2021 року) за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні,-

       ВСТАНОВИВ:
 
20 жовтня 2020 року Тернопільським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15.04.2019 по день фактичної виплати 18.09.2020 терміном 521 день, виходячи з середньо денного заробітку (грошового забезпечення) нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого становою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що станом на день звільнення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) військова частина НОМЕР_1 протиправно не провела з ним розрахунків грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Вказані кошти були перераховані на банківський рахунок позивача лише 18.09.2020. На підставі наведеного, ОСОБА_1 має право на виплату йому середнього заробітку за весь час затримки по день фактичної виплати на підставі статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021 року позов задоволено частково. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 (з врахуванням ухвали про виправлення описки від 11.02.2021) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 належні виплати у сумі 17791 грн 84 коп. за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 15.04.2019 по 18.09.2020. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідачем – військовою частиною НОМЕР_1 подано апеляційну скаргу, в якій висловлено прохання скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що оскаржене рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, адже виплата працівнику його середнього заробітку за весь час затримки при звільненні за наявності спору про право такого працівника на певні виплати при звільненні ст.117 КЗпП України не передбачена. Апелянт вказує, що спір про право на певну виплату та спір про розмір такої виплати не є тотожними. Оскільки в даному випадку існує спір про право на виплату, то суд першої інстанції не мав права стягувати з відповідача на користь позивача певну суму коштів.  
Враховуючи, що дана справа відноситься до справ незначної складності в розумінні ст.12 КАС України, суд апеляційної інстанції в порядку ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції  скасувати з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.04.2019 №85, ОСОБА_1 був виключений із списків особового складу частини та знятий з усіх видів забезпечення.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 21.05.2020 у справі №500/793/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , а саме 15.04.2019. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , а саме 15.04.2019.
На виконання вказаного судового рішення 18.09.2020 ОСОБА_1 виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій шляхом перерахування коштів в сумі 25023,68 грн на його розрахунковий рахунок. Вказане підтверджується випискою по рахунку ОСОБА_1 (а. с. 10).
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції частково погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством. Разом з тим, спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів  приходить до висновку про можливість застосування норм статтей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Отож, обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум (серед яких одноразова грошова допомога при звільненні, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, індексація грошового забезпечення, компенсація за належні до видачі предмети речового майна) при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП України.
При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, виключення позивача зі списку особового складу військової частини відбулося без проведення остаточного з ним розрахунку. 
Так, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. 
Частинами 1 і 2 ст. 51 Бюджетного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) прямо визначено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Витрати на безоплатне або пільгове матеріальне і побутове забезпечення, на яке згідно із законодавством України мають право окремі категорії працівників бюджетних установ, військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу, поліцейські, а також у частині медичної допомоги і санаторно-курортного лікування та відпочинку для оздоровлення - члени сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, пенсіонери з числа військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та члени їхніх сімей, здійснюються за рахунок бюджетних асигнувань на функціонування цих бюджетних установ.
Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).
Водночас, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що предметом розгляду у цій справі є оцінка наявності підстав для стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а саме невиплати у день звільнення з військової служби грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за весь період затримки такого розрахунку з 15 квітня 2019 року до дня фактичного розрахунку – 18 вересня 2020 року в сумі 25023,68 грн.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми та поведінки позивача яка передувала зверненню до суду.
При цьому,  Велика Палата Верховного Суду у зазначеному судовому рішенні вказала, що відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні  відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати такі критерії:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №    161/12771/15-ц).
Згідно пункту 94.5. постанови ВП Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц «для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя».
Згідно даних, розміщених на офіційному сайті НБУ за адресою https: bank.gov.ua/markets/interest-rates/ середньозважена облікова ставка за кредитами: 
з 15 квітня 2019  року по 25 квітня 2019 року (10 днів) становила 18%  річних; 
з 26 квітня  2019 року по 18 липня 2019 року (84 дні) становила 17,5% річних;
з 19 липня 2020 року по 05 вересня 2019 року (48 днів) становила 17% річних;
з 06 вересня 2019 року по 24 жовтня 2019 року (49 днів) становила 16,5% річних;
з 25 жовтня 2019 року по 12 грудня 2019 року (49 днів) становила 15,5% річних;
з 13 грудня 2019 року по 30 січня 2020 року (49 днів) становила 13,5% річних;
з 31 січня 2020 року по 12 березня 2020 року (42 дні) становила 11% річних;
з 13 березня 2020 року по 23 квітня 2020 року (42 дні) становила 10% річних;
з 24 квітня 2020 року по 12 червня 2020 року (50 днів) становила 8% річних;
з 13 червня 2020 року по 18 вересня 2020 року (98 днів) становила 6% річних.
Виходячи з наведеного, судом першої інстанції безпідставно застосовано до спірних правовідносин середньозважені облікові ставки за кредитами в розмірі 34,4% протягом 2019 року та 36,7% протягом 2020 року, адже облікові ставки в таких розмірах не відповідають фактично існуючим даним з веб-сайту НБУ за посиланням https: bank.gov.ua/markets/interest-rates/, а отже і обрахована судом першої інстанції сума, яку слід стягнути на користь ОСОБА_1 розрахована некоректно.
З цього приводу апеляційний суд зазначає, що військовою частиною НОМЕР_1 не було проведено з ОСОБА_1 під час звільнення з військової служби (15.04.2019) остаточний розрахунок та не виплачено компенсацію за невикористані дні відпусток, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. 
Як видно з виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 , йому було нараховано та виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпусти у розмірі 25023,68 грн лише 18 вересня 2020 року. 
З огляду на загальний обсяг несвоєчасно виплаченої грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки (25023,68 грн) приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 4483,29 грн.
Розрахунок: 
1) 18% річних/365 днів року=0,049% ставка за кредитом один календарний день. 
(сума боргу в розмірі 25023,68 грн х 0.049%) х 10 днів = 122,62 грн; 
2) 17,5% річних/365 днів року=0,048% ставка за кредитом один календарний день. 
(сума боргу в розмірі 25023,68 грн х 0.048%) х 84 дні = 1009 грн;
3) 17% річних / 365 днів року= 0,047% ставка за кредитом один календарний день. 
(сума боргу в розмірі 25023,68 грн х 0.047%) х 48 днів = 564,53 грн.
4) 16,5% річних / 365 днів року= 0,045% ставка за кредитом один календарний день. 
(сума боргу в розмірі 25023,68 грн х 0.045%) х 49 днів = 551,77 грн.
5) 15,5% річних / 365 днів року= 0,042% ставка за кредитом один календарний день. 
(сума боргу в розмірі 25023,68 грн х 0.042%) х 49 днів = 514,99 грн.
6) 13,5% річних / 365 днів року= 0,037% ставка за кредитом один календарний день. 
(сума боргу в розмірі 25023,68 грн х 0.037%) х 49 днів = 453,68 грн.
7) 11% річних / 365 днів року= 0,030% ставка за кредитом один календарний день. 
(сума боргу в розмірі 25023,68 грн х 0.030%) х 42 дні = 315,30 грн.
8) 10% річних / 365 днів року= 0,027% ставка за кредитом один календарний день. 
(сума боргу в розмірі 25023,68 грн х 0.027%) х 42 дні = 283,77 грн.
9) 8% річних / 365 днів року= 0,022% ставка за кредитом один календарний день. 
(сума боргу в розмірі 25023,68 грн х 0.022%) х 50 днів = 275,26 грн.
10) 6% річних / 365 днів року= 0,016% ставка за кредитом один календарний день. 
(сума боргу в розмірі 25023,68 грн х 0.016%) х 98 дні = 392,37 грн.
Загальна сума розміру ймовірних майнових втрат становить 4483,29 грн.
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення на підставі статті 117 КЗпП  України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 4483,29 грн.
Посилання скаржника на те, що виплата працівнику його середнього заробітку за весь час затримки при звільненні за наявності спору про право такого працівника на певні виплати при звільненні ст.117 КЗпП України не передбачена, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі твердження не відповідають змісту наведених норм статей 116, 117 Кодексу законів про працю України та не враховують правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 15 вересня 2015 року в справі № 21-1765а15, а також правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених в постановах від 26  лютого 2020 року в справі №  821/1083/17 та від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17. 
Відповідно до ч.1  ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального  права, що відповідно до частини 1  статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України  є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Керуючись статтями 241, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                         
                                           ПОСТАНОВИВ:
  
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021 року у справі № 500/3153/20 – скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні – задовольнити частково. 
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15 квітня 2019 року по день фактичної виплати 18 вересня 2020 року в розмірі 4483,29 грн. (чотири тисячі чотириста вісімдесят три гривні двадцять дев`ять копійок). 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.  

Головуючий суддя	 	С. П. Нос 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Т. В. Онишкевич