ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" травня 2021 р.           Справа№ 910/17884/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Майданевича А.Г. 
          Гаврилюка  О.М. 
 
при секретарі судового засідання : Кубей В.І. 
за участю представників сторін: 
від позивача: Мисюра К.І.;
від відповідача: Василенко А.Л.;
від третьої особи: не прибув, 
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю " Зенітек Плюс"  
на рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 року (повний текст рішення складено 03.03.2021 року)
у справі № 910/17884/20 (суддя: Пінчук В.І.)
за позовом Державного підприємства "Львівський бронетанковий завод" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зенітек Плюс" 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Державне підприємство "Український центр "Безпека"
про стягнення 277  866,00 грн
                                                  
                                                        ВСТАНОВИВ: 
          
                 Державне підприємство "Львівський бронетанковий завод" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю " Зенітек Плюс " (далі - відповідач ) про стягнення з відповідача на користь позивача 277866,00 грн.
          Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору поставки від 10.03.2020 року № 5105926.
          Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 року позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зенітек Плюс" на користь Державного підприємства "Львівський бронетанковий завод"   12708,00 грн пені, 150780,00   грн - 7% штрафу та 4167,99 грн  судового збору. 
          Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Зенітек Плюс"  звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 року у даній справі та ухвалити нове, яким зменшити розмір пені та штрафу за прострочення поставки товару за договором №5105926 від 10.03.2020 року на 90%.
          Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема  ст. 233 Господарського кодексу України.           
          При цьому, скаржник вказав, що він не був належним чином повідомлений  про розгляд справи по суті 25.02.2021 року.  
          Крім того, скаржник зазначив, що при винесенні оскаржуваного рішення суд першої інстанції  не врахував  обставини, які свідчать про об`єктивну неможливість боржника виконати своє зобов`язання у строк. 
          Водночас, скаржник вказав, що у зв`язку із виникненням  обставин, які є загальновідомими на які відповідач вплинути не міг, а саме на поширення вірусу COVID-19 у провінції  Китайської  Народної Республіки  де знаходиться завод-виробник виникли обставини, на які відповідач вплинути не міг і тому з незалежних від нього причин  виникло продовження терміну виробництва Товару.  Так, у листі направленому  позивачу №1805/1 від 18.05.2020 року було зазначено, що  у зав`язку з введенням  обмежувальних карантинних заходів на території КНО, тобто виникнення  обставин на які  ми не можемо вплинути, що призвело до подовження терміну виробництва заявлених  верстатів, відповідач просив вважати такі обставини форс-мажорними. 
          Також, за твердженням скаржника заявлена сума пені та штрафу у зв`язку з неналежним  виконанням  зобов`язання за договором поставки №5105926 від 10.03.2020 року несправедливою та такою, що підлягає зменшенню господарським судом. 
           Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/17884/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г.
          Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Зенітек Плюс"  на рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 року у справі № 910/17884/20 своєю ухвалою від 07.04.2021 року.
           05.05.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача  до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач  просив суд рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну  скаргу без задоволення.  
          Крім того, представник позивача у  відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що скаржник не надав позивачу відповідний документ, виданий  Торгово-промисловою палатою України  або регіональними ТПП, яким засвідчене  настання  форс-мажорних  обставин, тому в останнього  немає підстав застосувати дію форс-мажорних обставин. При цьому, представник позивача наголосив, що  порушення відповідачем  умов договору щодо невчасної поставки обладнання  спричинило наслідки у вигляді неможливості виконання  Державним підприємством «Львівський бронетанковий завод» Контракту та державного оборонного замовлення у встановлені строки. 
          Представник скаржника підтримав доводи апеляційної  скарги, просив її задовольнити та скасувати рішення  Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 року у справі 910/17884/20. 
Представник позивача у судовому засіданні 25.05.2021 року заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва - залишити без змін.
          Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення  Господарського суду  міста Києва  від 25.02.2021 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю " Зенітек Плюс"   - без задоволення,  з наступних підстав. 
          Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 10.03.2020 року  між Державним підприємством "Львівський бронетанковий завод" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Зенітек Плюс"  (постачальник) був укладений договір поставки № 5105926 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставити у визначений термін у власність покупця  обладнання (горизонтально - розточний верстат ТРХ6111В/3) та здійснити пусконалагоджувальні роботи обладнання, а останній зобов`язався прийняти вказане обладнання та оплатити його на умовах цього договору. 
          Відповідно до п. 1.3 договору найменування, номенклатура, вартість, кількість, технічні характеристики обладнання вказуються в специфікаціях на нього, які є невід`ємною частиною договору. 
          Згідно  п. 1.5 договору   обладнання поставляється відповідно до вимог контракту від 12.12.2018 року № 35 на виконання робіт за державним оборонним замовленням, що укладений між покупцем та державним підприємством " Український центр " Безпека". 
          Контракт реалізується на виконання постанови КМУ від 14.02.2018 року № 91-2 " Питання державного оборонного замовлення на 2018 - 2020 роки" та наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 04.05.2018 року № 44 - ДСК про внесення покупця  до "Реєстру виробників продукції, робіт і послуг оборонного призначення, закупівля яких становить державну таємницю" ( п.1.6 договору ). 
          Відповідно до п. 2.1 договору  обладнання поставляється на умовах DDP відповідно до Міжнародних правил тлумачення торгових термінів " Інкотермс " Міжнародної торгової палати  (в редакції 2010), пункт поставки - Україна, 79031, м. Львів, вул. Стрийська, 73, Державне підприємство " Львівський бронетанковий завод "
          Згідно п. 2.2 договору постачальник протягом 120 календарних днів з дати отримання ним попередньої оплати в порядку, передбаченому договором, зобов`язаний поставити обладнання покупцю. 
          Ціна договору вказується в специфікаціях на обладнання, що є невід`ємною частиною договору та становить 2154000,00 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 359000,00 грн. У ціну договору входить поставка обладнання та здійснення відповідних пусконалагоджувальних робіт обладнання  (п. 4.1 договору).
          Відповідно до п.  4.2 договору покупець здійснює платежі наступним чином: 
-           80% від вартості обладнання, вказаного в пункті 4.1 договору, в якості попередньої оплати, протягом 5-ти банківських днів з моменту отримання рахунку від постачальника; 
-           20% від вартості обладнання, вказаного в пункті 4.1 договору, протягом 15-ти банківських днів після підписання сторонами акту виконаних пусконалагоджувальних робіт.  
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивач  здійснив попередню оплату в розмірі 80%  від ціни договору, тобто в сумі 1723200,00 грн - 12.03.2020 року, що підтверджується платіжним дорученням № 19 (наявне в матеріалах справи). Кінцевий строк поставки обладнання є 10.07.2020 року.
          Натомість, відповідач поставив товар з простроченням терміну поставки на 59 календарних днів, що підтверджується видатковою накладною № РН - 0000018 від 08.09.2020 року та не заперечується скаржником.
          Відповідно у відповідача виник  обов`язок щодо сплати штрафних санкцій  за несвоєчасну поставку обладнання. 
          Щодо твердження скаржника, що у листі направленому  позивачу №1805/1 від 18.05.2020 року було зазначено, що  у зав`язку з введенням  обмежувальних карантинних заходів на території КНО, тобто виникнення  обставин на які  ми не можемо вплинути, що призвело до подовження терміну виробництва заявлених  верстатів, відповідач просив вважати такі обставини форс-мажорними, колегія суддів відзначає наступне.
          Та, відповідно до п. 8.2 договору сторона для якої склалися форс-мажорні обставини, зобов`язана не пізніше десяти робочих днів з дати їх настання письмово, шляхом направлення цінного листа  з описом вкладення та повідомленням про вручення, проінформувати іншу сторону  про настання таких  обставин та про їх наслідки.  Разом з письмовим повідомленням  така сторона зобов`язана  надати іншій стороні  документ, виданий Торгово-промисловою палатою України або регіональними ТПП, яким засвідчене настання  форс-мажорних обставин. аналогічні умови  застосовуються  стороною в разі припинення дії форс-мажорних обставин.
          Згідно п. 8.3 договору неповідомлення, або несвоєчасне повідомлення стороною,  для якої склались форс-мажорні обставини, іншу сторону про їх настання  або припинення  веде до втрати права сторони посилатись на такі обставини як на підставу, що звільняє її від відповідальності за невиконання/несвоєчасне виконання  зобов`язань за цим договором.
          Разом з цим, матеріали  справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів   направлення позивачу відповідного документу, виданого  Торгово-промисловою палатою України  або регіональними ТПП, яким засвідчене  настання  форс-мажорних  обставин у відповідача, тому в останнього  немає підстав застосувати дію форс-мажорних обставин.
          Водночас, твердження скаржника, що при винесенні оскаржуваного рішення суд першої інстанції  не врахував  обставини, які свідчать про об`єктивну неможливість боржника виконати своє зобов`язання у строк, не спростовує висновків суду.
          Відповідно до ч.ч. 1,2  ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона ( боржник ) зобов`язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора ) певну дію ( передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо ) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
          Згідно  п. 1 ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
          Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
          Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
          У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 Цивільного кодексу України ) 
          Згідно  ст. 610 Цивільного кодексу України  порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання ). 
          Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
          Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
          Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом ( ст. 525 Цивільного кодексу України ).
          Відповідно до п.3 ч.1  ст.611 Цивільного кодексу України    у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
          Згідно із ч.1 ст. 548, ч.1 ст. 546 Цивільного кодексу України  виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).
          Відповідно до  ст.549 Цивільного кодексу України  неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
          Згідно п. 7.2 договору у разі прострочення постачальником терміну поставки покупцю обладнання, встановленого пунктом 2.2 договору, постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,1% від вартості непоставленого ( недопоставленого ) обладнання за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф в розмірі 7% вартості непоставленого (недопоставленого) обладнання. Нарахування неустойки проводиться протягом усього періоду прострочення виконання терміну зобов`язання постачальника, встановленого пунктом 2.2 договору незалежно від його тривалості. 
          Судом перевірено наданий позивачем розрахунок пені та штрафу та визнано його арифметично вірним.
          Щодо твердження скаржника про зменшення розміру  належних до сплати штрафних санкцій, колегія суддів відзначає наступне.
          Відповідно до  ст. 233 Господарського кодексу України  у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
          Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
          Згідно з ч. 3  ст. 551 Цивільного кодексу України  розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
          Водночас зазначені норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
          Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
          При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
          Колегія  суддів констатує, що реалізуючи своє право на зменшення розміру штрафних санкцій відповідно до положень  ст. 233 Господарського кодексу України  та ч. 3  ст. 551 Цивільного кодексу України, суди повинні виходити з фактичних обставин, встановлених у кожній справі на підставі доказів, наданих учасниками справи на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким повинна надаватися оцінка згідно з вимогами  ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто судами повинні досліджуватися конкретні обставини справи щодо ступеня виконання умов договорів, розміру заборгованості, майнового стану сторін тощо.
          Крім того суд апеляційної інстанції зазначає, що застосоване в  ст. 233 Господарського кодексу України  та ч. 3  ст. 551 Цивільного кодексу України  словосполучення «суд має право» та «може бути зменшений за рішенням суду»  свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанції користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи обставини, які мають значення.
          Так, у постановах від 04.05.2018 року у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 року у справі №908/868/18, від 13.05.2019 року у справі №904/4071/18, від 22.04.2019 року у справі №925/1549/17, №924/754/18 від 18.06.2019 року, №912/1703/18 від 27.03.2019 року, від 03.07.2019 року у справі №917/791/18, від 22.10.2019 року у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 року у справі №902/855/18, від 04.02.2020 року у справі №918/116/19, від 29.09.2020 року у справі 909/1240/19 (909/1076/19), від 30.09.2020 року  у справі №922/3667/19, від 10.12.2020 року у справі №904/6250/19 Верховний Суд вказав на те, що зменшення розміру пені є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.
          Відповідно до приписів    ст.ст.  73,  74 Господарського процесуального кодексу України     кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
          Однак, скаржником  не було надано  ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції жодних належних та допустимих  доказів в розумінні ст.ст.  73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України  на підтвердження    скрутного майнового стану та відсутності можливості виконання своїх зобов`язань перед позивачем, тощо.
          При цьому, колегія судів приймає до уваги, що порушення відповідачем умов спірного договору щодо невчасної поставки обладнання спричинило наслідки у вигляді неможливості виконання Державним підприємством «Львівський бронетанковий завод» контракту та державного оборонного замовлення у встановлені строку.
          Також, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що він не був належним чином повідомлений  про розгляд справи по суті 25.02.2021 року, з огляду на наступне.
          Відповідно до ч. 2  ст. 13 Господарського процесуального кодексу України     учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
          За умовами ч. 5    ст. 13 Господарського процесуального кодексу України        суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
          Згідно ч. 1    ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
          Колегія суддів зазначає, що під час перебування справи у провадженні суду останній повинен забезпечувати дотримання балансу між процесуальними правами сторін щодо права бути обізнаним про судову справу та своєчасним розглядом справи і вживати всіх можливих заходів для розгляду справи з дотриманням розумних строків.
          Розгляд справи судом за відсутності сторони або інших учасників справи є можливим лише у разі наявності у суду відомостей щодо належного повідомлення сторони, учасника справи про дату, час та місце судового засідання.
          Відповідно до ст. 120 Господарського процесуального кодексу України     суд    викликає учасників справи    у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.    Суд повідомляє учасників справи    про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.
          Юридичним особам та фізичним особам-підприємцям у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що було здійснено судом першої інстанції. Натомість, ураховуючи приписи пункту        12    (розділ ІІ)    Інструкції        з діловодства в місцевих та апеляційних судах України від 20.08.2019         №814, повідомлення про вручення        поштового відправлення адресатові після повернення до суду долучаються до матеріалів судової справи. До Автоматизованої системи діловодства суду вносяться відомості про         факт    вручення        (не вручення) документів адресатові та дату повернення до суду повідомлення.        
          Матеріали справи свідчать, що  рекомендоване поштове повідомлення, у    якому було надіслано ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.02.2021 про відкладення розгляду справи  на 25.11.2020 року було  доставлено до точки видачі/доставки 09.10.2021 року.
          Тобто,  суд першої інстанції  належно повідомив відповідача про час та місце розгляду позовної заяви, що зокрема,  підтверджується відтиском канцелярії на зворотному листі ухвали Господарського суду міста Києва від 04.02.2021 року.
          Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що відповідач був обізнаний про розгляду справи в суді першої інстанції, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення та поданим нарочно до суду клопотанням про зменшення  розміру пені та штрафних санкцій, відповідно останній не був позбавлений можливості ознайомитися з матеріалами справи  та довідатися дату слухання справи, тощо, у зв`язку з уникненням отримання кореспонденції.
          З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог повністю.           
          Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному  рішенні.  
          Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що  мотиви апеляційної скарги  Товариства з обмеженою відповідальністю " Зенітек Плюс"  фактично зводяться до мотивів викладених у клопотанні про зменшення розміру пені та штрафних санкцій,  висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.  
          Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
          Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). 
          Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.   
          Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -
                                                  
                                                  ПОСТАНОВИВ:
                    
           1.    Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю " Зенітек Плюс"   на рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 року у справі № 910/17884/20 залишити без задоволення.
           2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 року у справі №910/17884/20 залишити без змін.
           3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.
           4.   Матеріали справи №910/17884/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                А.Г. Майданевич

                                                                                О.М. Гаврилюк

Дата складення повного тексту 01.06.2021 року.