Справа № 463/3660/21                                        Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/1718/21                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:114

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.
секретар: Бадівська О.О.
за участі в судовому засіданні заінтересованої особи ОСОБА_1 , представника заінтересованої особи ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , заявниці ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Личаківського районного суду м. Львова в складі судді Мармаша В.Я. від 12 квітня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_3 , заінтересовані особи:  ОСОБА_1 , Відділ «Служба у справах дітей» Личаківського району управління «Служба у справах дітей» департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про видачу обмежувального припису, -
в с т а н о в и л а : 
рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 квітня 2021 року заяву ОСОБА_3 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Відділ «Служба у справах дітей» Личаківського району управління «Служба у справах дітей» департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про видачу обмежувального припису – задоволено частково.
       Видано обмежувальний припис, яким протягом шести місяців заборонено ОСОБА_1 :
       - наближатися на менше, ніж 500 метрів, до місця фактичного проживання ( АДРЕСА_1 ), та місця реєстрації проживання ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ;
       - особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_3 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_1 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
       - вести листування, телефонні переговори, в тому числі надсилати СМС-повідомлення чи повідомлення в месенджерах, з ОСОБА_3 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
       В решті вимог заяви – відмовлено.
       Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 . 
       В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису.
Вважає рішення суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Звертає увагу, що у минулому ОСОБА_3 вже намагалась його звинуватити у насильництві стосовно неї, якого він не вчиняв. Що стосується кримінального провадження стосовно нього за ст. 125 ч.1 КК України, то суд не може брати до уваги сам факт оголошеної йому підозри, оскільки на даний час відсутній обвинувальний вирок стосовно нього у даній справі, зазначаючи дану обставину, як факт підтвердження домашнього насильства, суд вийшов за межі розгляду справи, оцінивши обставини, які будуть предметом розгляду у суді у кримінальному процесі. Це є суттєве порушення його конституційних прав, оскільки він не може вважатись винуватим у вчиненні злочину до вступу у законну силу вироку суду. Вказує, що він теж звернувся до органів поліції про нанесення ОСОБА_3 тілесних ушкоджень і таке кримінальне провадження на даний час розслідується Львівським районним управлінням поліції. Крім того, судом не взято до уваги те, що він протягом останніх років постійно звертається до органів поліції з приводу неправомірних дій ОСОБА_3 . Суть зводиться до того, що вона перешкоджає йому приймати участь у вихованні та спілкуванні з їхньою спільною донькою ОСОБА_4 , яка проживає з нею. Зазначає, що він не тільки з даного приводу звертався до правоохоронних органів, на даний час Пустомитівським районним судом розглядається цивільна справа з даного приводу за його позовом. Вважає, що по суті всі конфліктні ситуації, які виникають між ним та ОСОБА_3 , є ініційовані нею з метою перешкоджання йому бачитись із донькою. Всі ці обставини належним чином судом не враховано, а тому дане рішення суду підлягає скасуванню.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заінтересованої особи ОСОБА_1 та його представника на підтримання апеляційної скарги, заявниці – в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів заяви, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, а також, усних пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, – колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 350-2 ЦПК України, ст.ст. 1, 3, 21, 24, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та задовольняючи заяву, виходив з того, що заявник та заінтересована особа ОСОБА_1  в період з 02.11.2016 перебували у зареєстрованому шлюбі, однак рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 листопада 2020 року шлюб між ними розірвано. У шлюбі в них народилася донька  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про її народження. Суд встановив, що заявник та її неповнолітня дитина, що підтверджується матеріалами заяви, фактично проживають за адресою:  АДРЕСА_1 , місце реєстрації проживання заявника:   АДРЕСА_2 . Оцінюючи дії заінтересованої особи ОСОБА_1 , суд врахував призначення інституту обмежувального припису як спеціального невідкладного заходу щодо протидії домашньому насильству, який передбачає невідкладне вжиття заходів реагування судом у разі вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства. Також суд встановив, що згідно пояснень заявника та матеріалів справи, дійсно підтверджуються факти психологічного насильства ОСОБА_1 відносно колишнього подружжя, яке виразилося у тому, що він систематично всупереч волевиявленню останньої переслідує постраждалу особу, як особисто, так і через мережу Інтернет, використовуючи доступні месенджери, застосовуючи CMC повідомлення, що підтверджується змістом текстових повідомлень, направлених  ОСОБА_1  на адресу заявника, які носять агресивний та принизливий характер як, виходячи із вживаної ним термінології у відношенні заявника («гнила», «брехлива», «паскуда» і т.п.), так і суті викладених у них вимог до заявника, що мають ознаки переслідування останньої, оскільки зводяться до бажання постійно контролювати її місцезнаходження та поведінку. Крім того, суд зазначив, що обставини тривалого та систематичного психологічного тиску  ОСОБА_1 на заявника підтверджуються як встановленими обставинами їх взаємовідносин у судовому засіданні, зокрема агресивними випадами та образами з боку ОСОБА_1 у відношенні до заявника, так і неодноразовими зверненнями ОСОБА_3 до Личаківського ВП ГУ НП у Львівській області, які були предметом розгляду правоохоронного органу, а з ОСОБА_1 проводилась профілактична бесіда щодо недопустимості протиправних дій, що підтверджується, зокрема, листами Личаківського ВП ГУ НП у Львівській області від 10.12.2019, 09.06.2020, 11.06.2020. В результаті останнього факту агресії з боку відповідача 06.03.2021 інспектором УНП у Львівській області ДПП видано терміновий заборонний припис №180752 стосовно кривдника ОСОБА_1 терміном на 5 днів із забороною на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи та забороною в будь-який спосіб контактувати з постраждалою. Одночасно за фактом нанесення ОСОБА_1 заявнику умисних тілесних ушкоджень розслідується кримінальне провадження № 12021142050000389 від 07.03.2021, в межах якого ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Суд вважав, що вказані письмові докази, пояснення заявника, вказують на високий рівень загрози продовження насильницьких дій психологічного характеру з боку заінтересованої особи ОСОБА_1 відносно заявника. Таким чином, суд вважав доведеним факт вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_3 , є високою вірогідність продовження домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, поясненнями заявника, а тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до кривдника необхідно застосувати обмежувальний припис в межах визначеного у законі строку, а саме на шість місяців. Суд погодився із доводами заявника, що саме наведені нею у заяві заходи обмежувальних приписів будуть забезпечувати дієвий та ефективний захист її від кривдника, у зв`язку з чим заява підлягає до задоволення в частині вимог, що стосується безпосередньо заявника. Разом із тим, заявлений захід обмежувальних приписів у виді заборони наближатися ближче, ніж на 100 метрів, до місць частого відвідування нею та ОСОБА_5 , в тому числі до "Центру позашкільної роботи №"156", суд вважав недоцільним, оскільки заявником не зазначені конкретні місця частого відвідування нею, які слід обмежити для ОСОБА_1 , а останнє заявлене нею місце, передусім, є місцем частого відвідування спільної дитини сторін ОСОБА_5 , підстав для видачі обмежувального припису в інтересах якої у спосіб обмеження ОСОБА_1 спілкування з ОСОБА_5 суд не вбачав, й такі вимоги заяви задоволенню не підлягають з наступних підстав. По-перше, суд вважав не доведеним факт будь-якого насильства ОСОБА_1 відносно доньки ОСОБА_5 . Доводи заяви про негативні наслідки нібито спілкування дитини з батьком є недостатніми для констатації факту домашнього насильства відносно дитини та недоведеними. Суд зазначив, що матеріали справи не містять жодних доказів негативного ставлення чи будь-яких протиправних дій ОСОБА_1 у відношенні до дитини. Немає підстав вважати, що тривалий спір між сторонами щодо стягнення аліментів на дитину свідчить про невиконання ОСОБА_1 батьківських обов`язків, оскільки таке є реалізацією права сторін на судовий захист, як і наявність у певний період незначної заборгованості зі сплати аліментів, оскільки така систематично погашається. Більше того, суд встановив зацікавленість заінтересованої особи ОСОБА_1 в участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою ОСОБА_5 , а конфліктні відносини між сторонами стосуються переважно ступеня та форм їх участі у вихованні дитини. По-друге, на думку суду, якщо заявник вважав, що батько не виконує, або неналежним чином виконує батьківські обов`язки, то такий спір щодо участі (чи обмеження участі) батька у вихованні дитини повинен вирішуватися між сторонами органом опіки і піклування або в судовому порядку у позовному провадженні з врахуванням вимог сімейного законодавства з цих питань (ст.ст. 158, 159, 162, 164 СК України) та залученням органу опіки і піклування, який уповноважений надавати висновки із цих питань, як того вимагає ч.ч. 4-5 ст. 19 СК України. При цьому суд встановив, що на даний час є чинним розпорядження Личаківської районної адміністрації ЛМР від 19.12.2019 № 588 «Про внесення змін у встановлений графік побачень», яким визначено періодичні побачення батька із дитиною у присутності матері, а також в провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способів та порядку участі батька у вихованні дитиною, в межах якого повинен бути вирішений спір між батьками щодо їх участі у вихованні дитини. При його вирішенні, як і при визначенні графіку побачень із дитиною батьку (внесенні у нього змін) органом опіки і піклування, на думку суду, повинні бути враховані обставини, встановлені в ході цього судового розгляду, а саме необхідності обмеження безпосереднього спілкування батьків дитини, між якими систематично виникають конфліктні ситуації, свідком яких мимоволі стає малолітня дитина, що не може не впливати негативно на її душевний стан та розвиток, а тому обирати такі способи та форми участі сторін у вихованні дитини, які виключатимуть їх одночасне перебування та спілкування з дитиною в одному місці.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.        
       01.04.2021 ОСОБА_3 подала в суд заяву про видачу обмежувального припису, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , служба «Відділ у справах дітей Личаківського району», у якій просила:
видати обмежувальний припис, стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на строк 6 (шість) місяців із заборонами щодо: 
-наближення ближче 500 метрів, до її, та їхньої дочки, ОСОБА_5 фактичного місця проживання ( АДРЕСА_1 ), та місця реєстрації проживання ( АДРЕСА_2 );
-наближатися ближче ніж на 100 метрів до місць частого відвідування нею та ОСОБА_5 , в тому числі до "Центру позашкільної роботи №"156" АДРЕСА_3 ;
-особисто і через третіх осіб розшукувати її та їх спільну малолітню дитину ОСОБА_5 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому ОСОБА_1 , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; 
-ведення листування, телефонних переговорів, в тому числі надсилати CMC-повідомлення чи повідомлення в месенджерах, з нею та з їх спільною малолітньою дитиною ОСОБА_5 або контактувати будь-яким чином та зв`язуватись через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
       В обґрунтування заяви посилалася на те, що з 02.11.2016 вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 , в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_5 . Після року спільного життя їх відносини поступово погіршились, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між нами шлюбних відносин. Починаючи з 2017 року, їх сімейне життя стало нестерпним, на фоні постійних незгод в них почали виникати сварки, які переросли в серйозні конфлікти, під час яких поведінка ОСОБА_1 відносно неї почала бути занадто агресивною. З 25 вересня 2018 року ОСОБА_1 проживає окремо від них з донькою, однак, незважаючи на це, вона зазнає постійного психологічного тиску з боку колишнього чоловіка, який почав систематично проявляти стосовно неї безпідставну агресію, цькування, погрожувати, психологічно тиснути, виражатися на її адресу нецензурною лексикою в присутності дитини. Її колишній чоловік завдавав їй тілесних ушкоджень, внаслідок чого вона декілька разів викликала поліцію, працівники якої фіксували вказані обставини, у зв`язку з чим ОСОБА_1 створив нестерпну обстановку як для неї, так і для їх малолітньої дитини. Така ситуація, що породжувала психологічне та фізичне домашнє насильство, стала підставою розриву їх шлюбних відносин згідно з рішенням Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/4319/20.З 2017 року сварки між ними були систематичними та зафіксовані у встановленому чинним законодавством порядку. Колишній чоловік чинить постійний психологічний тиск на неї та дитину. Хоч вони розлучені та не проживають разом, він постійно намагається контролювати їх місцезнаходження, вимагає, щоб вони знаходились лише за місцем проживання, ніде не гуляли без нього та не ходили в гості навіть до своєї родини. ОСОБА_1 постійно погрожує викликами поліції, тим, що зламає її життя, змусить шукати гроші, щоб виплачувати якусь незрозумілу моральну шкоду. При зустрічах постійно вимагає від неї позитивного ставлення до нього, в розмовах з донькою постійно наголошує, що у всьому винувата мама, а всі сварки в їх сім`ї виникають виключно через неї, не соромиться при дитині грубо з нею спілкуватись, вживаючи образливі слова, називаючи її «брехухою», «щуром» та інші лайливі слова. Більше того, він може застосовувати при дитині і грубу фізичну силу, шарпати її за руки, штовхати та копати по ногах, і це все в присутності доньки. Зокрема, один з найбільших конфліктів між ними був 02.01.2019. Однак з метою примирення сторін вона подала клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою від обвинувачення, та ухвалою Личаківського районного суду кримінальне провадження № 12019140040000017 від 03.01.2019 року відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 126 КК України було закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України (в редакції закону від 1 січня 2019 року). Серед зафіксованих проявів домашнього насильства з боку ОСОБА_1 є випадок 16.11.2019, коли близько 19:00 год. вона змушена була перервати зустріч ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_5 через психологічний та фізичний тиск з боку батька дитини. За цим фактом працівниками правоохоронних органів було проведено профілактичну бесіду з ОСОБА_1 , в ході якої було роз`яснено, що за аналогічні дії в подальшому його буде притягнуто до адміністративної відповідальності. В подальшому схожі ситуації виникали неодноразово та вона зверталась в поліцію за допомогою (ЄO №21803 від 27.11.2019, ЄO № 884 від 18.01.2020). Також її колишній чоловік в грубій формі постійно пише їй в месенджерах та вимагає від неї поведінки, яка, на його думку, є прийнятною по відношенню до нього, на підтвердження чого нею долучено декілька витягів з їх переписки. Таким чином, вона отримувала погрози та зазнавала психологічного тиску з боку колишнього чоловіка 02.01.2021, 24.08.2020, 31.08.2020, 25.09.2020, 20.11.2020, де він погрожує їй поліцією, називає її «терористом», «гнилою матір`ю» та інше. Одночасно для їх дитини кожна зустріч з батьком, коли він прагне будь-яким чином не погуляти та поспілкуватись з донькою, а чинити психологічний тиск на неї закінчується сльозами та страхом перед батьком. Після того як ОСОБА_1 пішов з їх сім`ї, він перестав будь-яким чином піклуватись про фінансовий стан доньки та не надає достатніх коштів на її утримання, харчування, одяг, лікування, забезпечення базових побутових потреб. Тривалий час спір про стягнення аліментів між ними розглядався судами, й до часу відмови йому у відкритті касаційного провадження відповідач не сплачував аліментів та має заборгованість з їх сплати. В результаті останнього факту агресії з боку відповідача 06.03.2021 інспектором УНП у Львівській області ДПП видано терміновий заборонний припис №180752 стосовно кривдника ОСОБА_1 терміном на 5 днів. Крім того, за фактом цих подій було розпочато кримінальне провадження, а вона 07.03.2021 звернулася в травмпункт з приводу спричиненої їй відповідачем гематоми н/ч стегна по передній поверхні і в/ч гомілки, де їй було надано медичну допомогу і скеровано на подальше лікування в поліклініку за місцем проживання. За фактом цих подій вона звернулась до психолога ЗДО №156 у м. Винники, який відвідує їх донька, та 11.03.2021 року до Личаківської районної адміністрації ЛМР із повідомленням про факт домашнього насильства та спробу викрадення їх дитини колишнім чоловіком ОСОБА_1 . Зважаючи на всі ці події, вона переконана, що вірогідність продовження та повторного вчинення насильства ОСОБА_1 щодо неї та доньки є високою, і тому звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису, оскільки попередні вжиті поліцією до кривдника заходи виявились неефективними та не захистили її від насильства.
Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України,  заява про видачу обмежувального припису може бути подана:
1) особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству";
2) особою, яка постраждала від насильства за ознакою статі, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків";
3) батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків";
4) опікуном, органом опіки та піклування в інтересах недієздатної особи, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків".
За ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" або Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків", на строк від одного до шести місяців. Обмежувальний припис, виданий судом стосовно особи, яка на момент винесення рішення суду не досягла вісімнадцятирічного віку, не може обмежувати право проживання (перебування) цієї особи у місці свого постійного проживання (перебування). Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.
Також, відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:
1) дитина-кривдник - особа, яка не досягла 18 років та вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;
2) дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина), - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства;
3) домашнє насильство – діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;
4) економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;
5) запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються;
6) кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;
7) обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи;
8) особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі;
9) оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи;
10) програма для кривдника - комплекс заходів, що формується на основі результатів оцінки ризиків та спрямований на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків, у тому числі до виховання дітей, на викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків;
11) програма для постраждалої особи - комплекс заходів, спрямованих на позбавлення емоційної залежності, невпевненості у собі та формування у постраждалої особи здатності відстоювати власну гідність, захищати свої права у приватних стосунках, у тому числі за допомогою уповноважених органів державної влади, органів місцевого самоврядування;
12) протидія домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на припинення домашнього насильства, надання допомоги та захисту постраждалій особі, відшкодування їй завданої шкоди, а також на належне розслідування випадків домашнього насильства, притягнення до відповідальності кривдників та зміну їхньої поведінки;
13) профілактичний облік - здійснення уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України організаційно-практичних заходів щодо контролю за поведінкою кривдника з метою недопущення повторного вчинення домашнього насильства, за дотриманням ним тимчасових обмежень його прав та виконанням обов`язків, покладених на нього у зв`язку із вчиненням домашнього насильства;
14) психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;
15) сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності;
16) терміновий заборонний припис стосовно кривдника - спеціальний захід протидії домашньому насильству, що вживається уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України як реагування на факт домашнього насильства та спрямований на негайне припинення домашнього насильства, усунення небезпеки для життя і здоров`я постраждалих осіб та недопущення продовження чи повторного вчинення такого насильства;
17) фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Згідно ст. 2 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», законодавство про запобігання та протидію домашньому насильству складається з Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, цього Закону та інших нормативно-правових актів щодо недопущення насильства.
За ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» , предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», діяльність, спрямована на запобігання та протидію домашньому насильству, ґрунтується на таких засадах:
1) гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини;
2) належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;
3) врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих, дотримання принципу забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;
4) визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства;
5) повага та неупереджене і небайдуже ставлення до постраждалих осіб з боку суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;
6) конфіденційність інформації про постраждалих осіб та осіб, які повідомили про вчинення домашнього насильства;
7) добровільність отримання допомоги постраждалими особами, крім дітей та недієздатних осіб;
8) врахування особливих потреб та інтересів постраждалих осіб, зокрема осіб з інвалідністю, вагітних жінок, дітей, недієздатних осіб, осіб похилого віку;
9) ефективна взаємодія суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, з громадськими об`єднаннями, неурядовими організаціями, засобами масової інформації та іншими заінтересованими особами.
У разі якщо постраждалою особою є дитина, будь-які дії, що вчиняються щодо неї, базуються на принципах, визначених Конвенцією ООН про права дитини, Конвенцією Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства, Європейською конвенцією про здійснення прав дітей та законодавчими актами України у сфері захисту прав дитини. Заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству здійснюються без дискримінації за будь-якою ознакою. Звичаї, релігійні переконання, віросповідання, традиції не можуть розглядатися як виправдання будь-яких форм домашнього насильства, передбачених цим Законом, або бути підставою для звільнення кривдника від відповідальності.
За ст. 5 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»,  державна політика у сфері запобігання та протидії домашньому насильству спрямована на забезпечення комплексного інтегрованого підходу до подолання домашнього насильства, надання всебічної допомоги постраждалим особам та утвердження ненасильницького характеру приватних стосунків. Основними напрямами реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству є:
1) запобігання домашньому насильству;
2) ефективне реагування на факти домашнього насильства шляхом запровадження механізму взаємодії суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;
3) надання допомоги та захисту постраждалим особам, забезпечення відшкодування шкоди, завданої домашнім насильством;
4) належне розслідування фактів домашнього насильства, притягнення кривдників до передбаченої законом відповідальності та зміна їхньої поведінки.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до завдань у сфері запобігання домашньому насильству належать:
1) визначення стану, причин і передумов поширення домашнього насильства;
2) підвищення рівня поінформованості населення про форми, прояви, причини і наслідки домашнього насильства;
3) сприяння розумінню суспільством природи домашнього насильства, його непропорційного впливу на жінок і чоловіків, зокрема на осіб з інвалідністю, вагітних жінок, дітей, недієздатних осіб, осіб похилого віку;
4) формування в суспільстві нетерпимого ставлення до насильницьких моделей поведінки, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед постраждалих дітей, усвідомлення домашнього насильства як порушення прав людини;
5) викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються;
6) заохочення всіх членів суспільства, насамперед чоловіків і хлопців, до активного сприяння запобіганню домашньому насильству.
За ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають:
1) постраждала особа або її представник;
2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування;
3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.
Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:
1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;
2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;
3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;
4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;
5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 
6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. За заявою осіб, визначених частиною першою цієї статті, на підставі оцінки ризиків обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого судовим рішенням згідно з частиною четвертою цієї статті. Про видачу обмежувального припису кривднику суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи. Обмежувальний припис не може містити заходів, що обмежують право проживання чи перебування кривдника у місці свого постійного проживання (перебування), якщо кривдником є особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку на день видачі такого припису. Порядок видачі судом обмежувального припису визначається Цивільним процесуальним кодексом України. Постраждала особа може вимагати від кривдника компенсації її витрат на лікування, отримання консультацій або на оренду житла, яке вона винаймає (винаймала) з метою запобігання вчиненню стосовно неї домашнього насильства, а також періодичних витрат на її утримання, утримання дітей чи інших членів сім`ї, які перебувають (перебували) на утриманні кривдника, у порядку, передбаченому законодавством. У разі порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.
Крім цього, з практики ЄСПЛ, що стосується розгляду справ з аналогічними правовідносинами вбачається таке:
«42. Суд нагадує, що жорстоке поводження має досягати мінімального рівня жорстокості, щоб підпадати під дію статті 3 Конвенції. Оцінка цього рівня жорстокості має відносний характер і залежить від сукупності обставин справи, таких, як: характер і контекст звернення, спосіб і метод його реалізації, тривалість звернення, його фізичні та психічні наслідки і, в деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого (див. Костелло Робертс проти Сполученого Королівства від 25 березня 1993 року, § 30, Серія A № 247 C і Кудла проти Польщі [БП], № 30210/96, § 91, ЄСПЛ 2000 XI).
43. Надалі, Суд нагадує, що в силу взятих разом положень статей 1 і 3, держави повинні приймати певні заходи для забезпечення того, щоб особи в межах їх юрисдикції не зазнавали тортур або нелюдського, або такого, що принижує гідність видам поводження чи покарання, включаючи жорстоке звернення з боку приватних осіб (див. A. проти Сполученого Королівства від 23 вересня 1998 року, § 22, Звіти постанов і рішень 1998 VI і вищенаведене рішення у справі Опуз, § 159). В зобов`язання влади, крім іншого, входило зробити все, що можна було розумно очікувати від них, щоб уникнути безпосередньої і прямої загрози для життя встановленої особи або осіб від кримінально-забороненого діяння з боку третіх осіб, про який вони знали або повинні були знати (див ., серед багатьох інших, Осман проти Сполученого Королівства від 28 жовтня 1998 року, § 116, Звіти 1998 VIII; E. та інші проти Сполученого Королівства, № 33218/96, § 88, 26 листопада 2002 роки; і Й.Л. проти Латвії, № 23893/06, § 64, 17 квітня 2012 року).
44. У роль Суду не входить субституція собою національних органів влади при виборі можливих запобіжних заходів, які слід було призначити для забезпечення виконання позитивних зобов`язань, взятих на підставі статті 3 Конвенції (див., Серед багатьох інших, Беваква і С. проти Болгарії, № 71127 / 01, § 82, 12 червня 2008 року). У той же час, на підставі статті 19 Конвенції та відповідно до принципу, що полягає в тому, щоб не теоретично або ілюзорно, а практично гарантувати ефективні права, Суд повинен забезпечити ефективне здійснення зобов`язання Держави щодо захисту прав осіб, які перебувають в його юрисдикції (див . Ніколова і Величкова проти Болгарії, № 7888/03, § 61, 20 грудня 2007 року).
45. Надалі, стаття 3 зобов`язує Держави приймати певні заходи для забезпечення того, щоб особи в межах їх юрисдикції не зазнавали тортур або нелюдського, або такого, що принижує гідність видам поводження чи покарання, включаючи жорстоке поводження з боку приватних осіб (див. MC проти Болгарії, № 39272/98, § 151, ЄСПЛ 2003 XII, і Денис Васильєв проти Росії, № 32704/04, §§ 98-99, 17 грудня 2009 року). Для того щоб розслідування могло вважатися "ефективним", воно повинно, в принципі, бути здатне забезпечити з`ясування фактів, встановлення особистості та покарання винних у вчиненні злочину осіб. Зобов`язання розслідувати - це "не зобов`язання отримати результат, а зобов`язання вжити заходів". У справах, які зачіпають статті 2 і 3 Конвенції, в яких ставилося під сумнів ефективність офіційного розслідування, Суд часто оцінював, чи реагували влади на скарги невідкладно. Надавалося значення порушенню кримінальної справи, затримкам отримання показань і тривалості початкового розслідування (див. Вищенаведене постанову по справі Денис Васильєв, § 100 з подальшими посиланнями; і Стойка проти Румунії, № 42722/02, § 67, 4 березня 2008 року).
46. ?Втручання влади в приватне або сімейне життя може стати необхідним для охорони здоров`я і захисту прав особи або з метою попередження незаконних дій при певних обставинах (див. Вищенаведене справу Опуз, § 144). У підсумку, Держава повинна мати у своєму розпорядженні відповідну законодавчу базу і застосовувати її для надання захисту від жорстокого поводження з боку приватних осіб (див. X і Y проти Голландії від 26 березня 1985 року, § 22 і 23, Серія A № 91; Костелло Робертс проти Сполученого Королівства від 25 березня 1993 року, § 36, Серія A № 247-C; Д.П. і Ж.С. проти Сполученого Королівства, № 38719/97, § 118, 10 жовтня 2002 роки; вищенаведене справу MC проти Болгарії, § § 150 і 152, ЄСПЛ 2003 XII; вищенаведене справу Беваква, § 65, і Сандра Янкович проти Хорватії, № 38478/05, § 45, 5 березня 2009 року ).»
«55. Також, Суд зазначив, що перша заявниця спробувала отримати захист від можливого жорстокого поводження до неї, заступаючись про виселення ОСОБА_6 з їх загальної квартири. Проте, в своєму рішенні від 20 травня 2009 року Вища судова палата відхилила її вимоги, прийшовши до висновку, що метою поданої скарги, швидше за все, було право ОСОБА_6 на користування квартирою, а не захист першої заявниці від передбачуваної неминучої загрози. Також, Вища судова палата встановила, не достатню кількість доказів, які б свідчили про те, що він систематично порушував правила спільного проживання, не дивлячись на те, що стосовно ОСОБА_6 було порушено шість адміністративних справ, в результаті його насильницької поведінки по відношенню до першої заявниці (див. вищенаведений § 14).
56. Надалі, судові інстанції посилалися на рішення від 20 травня 2009 року як підставу для відхилення скарги заявниці, тоді, коли вона клопотала про тимчасове виселення ОСОБА_6 з їх загальної квартири після нападу від 21 серпня 2011 року (див. вищенаведений § 17). Суд вважає, що національні судові інстанції повинні були взяти до уваги фактичні події, які мали місце після винесення рішення від 20 травня 2009 року, а саме ті два додаткових напади ОСОБА_6 (Див. Вищенаведений § 16).
57. Не оспорювався і той факт, що ОСОБА_6 неодноразово нападав на першу заявницю в їх спільній квартирі. Це стало причиною для винесення судовою інстанцією захисного припису 1 вересня 2011 року (див. Вищенаведений § 18). Незважаючи на кілька вжитих заходів, метою яких було перешкодити будь-якому ОСОБА_7 з першою заявницею, включаючи заборону наближатися до місця її знаходження, місця роботи або зв`язуватися з нею будь-якими засобами, ОСОБА_8 дозволили проживати в їх спільній квартирі. Суд згоден з доводом першої заявниці, який вона також привела перед Апеляційною палатою Кишинеу (див. Вищенаведений § 19) про те, що дозволивши ОСОБА_6 проживати в одній квартирі з жертвою, інші заходи, про які розпорядилися в захисному приписі, були неефективними і піддали її загрозі можливого жорстокого поводження.
58. Також, схоже, що саме спільне проживання зі своїм агресором у своїй власній квартирі піддало першу заявницю постійного відчуття страху перед можливим жорстоким поводженням, беручи до уваги кількість попередніх нападок. Цей страх був досить серйозним, щоб спровокувати страждання і занепокоєння першої заявниці, склавши нелюдське поводження за змістом статті 3 Конвенції.
59. Суд не може прийняти аргумент влади про те, що перша заявниця не була піддана загрозі можливого жорстокого поводження і що вона мала на меті отримання видалення ОСОБА_6 від права на загальну квартиру, тим більше що вона клопотала в 2011 році про його тимчасове виселення і ясно клопотала перед судовими інстанціями про те, щоб вони не приймали рішення про спосіб розпорядження правом власності над майном (див. вищенаведений § 17). Це б дозволило національним судовим інстанціям дотримати обидва права, гарантованих Конвенцією (право заявниці не наражатися на жорстокому поводженню і право В.Б. користуватися квартирою), надавши реальний захист першої заявниці і в той же час не позбавивши ОСОБА_6 свого майна. Також, судові інстанції могли б оцінити важливість твердження першої заявниці, що грунтувалось на статті 102 Житлового кодексу (див. Вищенаведений § 22). Проте, судові інстанції не зробили цього.
60. Беручи до уваги вищевикладене, Суд приходить до висновку про те, що влада не виконала належним чином свої позитивні обов`язки, взяті на підставі статті 3 Конвенції для того, щоб захистити першу заявницю від жорстокого поводження.»
«69. Суд повторює, що в той час як основним предметом статті 8 Конвенції є захист особи від самовільних дій органів державної влади, додатково можуть існувати і невіддільні позитивні зобов`язання по "поваги" приватного життя і сім`ї. Ці зобов`язання тягнуть за собою прийняття деяких заходів у сфері відносин між приватними особами. Особливо діти та інші вразливі особи мають право на ефективний захист (див. X і Y проти Голландії від 26 березня 1985 року, §§ 23-24 і 27, Серія A № 91, і рішення по справі Огаст проти Сполученого Королівства, № 36505 / 02, 21 січня 2003 року).
70. Що стосується поваги приватного життя, Суд раніше стверджував в різних контекстах, що поняття приватного життя включає фізичну і психологічну цілісність особи, і зобов`язанням Держави є захистити його, навіть якщо небезпека відбувається в результаті дій інших осіб. У цьому напрямку, Держави повинні мати у своєму розпорядженні і застосовувати на практиці відповідну законодавчу базу, яка надає захист проти насильницьких дій з боку приватних осіб (див. Вищенаведене рішення у справі X та Y проти Голландії, §§ 22 і 23; Костелло Робертс проти Сполученого Королівства, 25 березня 1993 року, § 36, Серія A № 247-C; DP і Ж.C. проти Сполученого Королівства, № 38719/97, § 118, 10 жовтня 2002 роки; MC проти Болгарії, № 39272/98, §§ 150 і 152, ЄСПЛ 2003 XII; A. проти Хорватії, № 55164/08, § 60, 14 жовтня 2010 року; і вищенаведене справу Хаждуова, § 46). В даному контексті Суд зазначає, що особлива вразливість жертв домашнього насильства і необхідність активного втручання держави щодо їх захисту підкреслені в різних міжнародних документах (наприклад, див. Вищенаведене справу Беваква, §§ 64-65, і Сандра Янкович проти Хорватії, № 38478/05 , §§ 44-45, 5 березня 2009 року).»
«71. У цій справі, Суд зазначив, що фізична і моральна цілісність заявниці, складова предмет поняття приватного життя (див. X і Y проти Нідерландів, 26 березня 1985 року, § 23, серія A № 91), була порушена періодичними зловживаннями з боку В.Б. У цьому сенсі, Суд посилається на свої констатування з вищенаведених параграфів 54-58 стосовно страждання і занепокоєння, перенесених першої заявниці в її власній квартирі, коли вона стикалася з реальною загрозою жорстокого поводження.
72. Більш того, влада знала про ці обставини, оскільки ці обставини були розглянуті органами поліції та національними судовими інстанціями. На думку Суду, це повинно було спонукати владу діяти в силу своїх позитивних зобов`язань, взятих на підставі статті 8 Конвенції.
73. У роль Суду не входить підміна собою національних органів влади, однак Суд повинен забезпечити ефективне здійснення зобов`язання Держави щодо захисту прав осіб, які перебувають в її юрисдикції. Тому, Суд вивчить, чи державні органи, особливо судові інстанції, при розгляді справи порушили своє позитивне зобов`язання, взяте на підставі статті 8 Конвенції (див. Вищенаведене справу ОСОБА_9 , § 46).
74. У цьому сенсі, Суд зазначив, що 20 травня 2009 року Вища судова палата, скасувавши рішення судів нижчої інстанції, не вважала достатніми доказами шість адміністративних справ щодо ОСОБА_6 , що з упевненістю свідчать про жорстоке поводження з ОСОБА_10 до першої заявниці. У цивільному процесі, що мав місце в 2011 році, судові інстанції зробили посилання на рішення від 20 травня 2009 року для того, щоб підтвердити право ОСОБА_6 не бути виселеним з квартири, не взявши до уваги жорстоке поводження, застосоване ним в 2010 і 2011 роках. Судові інстанції навіть не спробували оцінити, чи право ОСОБА_6 користуватися квартирою в деякій мірі порушує права першої заявниці, гарантовані положеннями статті 8 Конвенції та статті 102 Житлового кодексу (див. вищенаведений § 22).
75. За таких обставин, Суд приходить до висновку, що органи національної влади не дотримали свої позитивні зобов`язання, взяті на підставі статті 8 Конвенції. Таким чином, вони піддали першу заявницю постійній загрозі жорстокого поводження або того, щоб вона покинула свій будинок.
       Тому, було допущено порушення статті 8 Конвенції.»
       Вказане є цитатами рішення ЄСПЛ від 16 липня 2013 року «Б. проти Республіки Молдова» (скарга № 61382/09).
       Як вбачається із матеріалів справи,  ОСОБА_3  та ОСОБА_1  (колишнє подружжя) в період з 2.11.2016 перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 листопада 2020 року шлюб між ними розірвано (а.с. 8). 
       Під час перебування сторін у шлюбі у них народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 (а.с. 7)
       Також, як вбачається із матеріалів справи та не оспорювалось сторонами, – заявниця та її неповнолітня дитина ОСОБА_5 , проживають за адресою: АДРЕСА_1 , місце реєстрації проживання заявниці: АДРЕСА_2 .
       Як вбачається із пояснень заявниці та матеріалів справи, що правильно встановлено і судом першої інстанції, – неодноразово мали місце факти психологічного насильства ОСОБА_1 стосовно колишньої дружини ОСОБА_3 , яке полягало у тому, що він систематично всупереч волевиявленню останньої переслідував її (постраждалу особу), як особисто, так і через мережу Інтернет, використовуючи доступні месенджери, застосовуючи CMC повідомлення, використовував словесні образи, погрози, залякування, які викликали у заявниці побоювання за свою безпеку, безпеку дитини, спричинили емоційну невпевненість, тощо.
       Вказане, як правильно вказано і судом першої інстанції, підтверджено змістом текстових повідомлень, направлених  ОСОБА_1 на адресу заявниці, які носять агресивний та принизливий характер, характер залякування як, виходячи із вживаної ним термінології у відношенні заявниці, змісту викладених у них вимог до заявниці, що мають ознаки переслідування останньої (зводяться до бажання постійно контролювати її місцезнаходження та поведінку, виконувати його вимоги). 
Крім цього, факти неодноразових конфліктних ситуацій, що мали місце між заявницею та ОСОБА_1 визнано і ним у суді апеляційної інстанції, хоч і з посиланням на провокування таких заявницею.
       Судом першої інстанції, також, вірно встановлено, що обставини тривалого та систематичного психологічного тиску  ОСОБА_1 на заявницю підтверджуються і неодноразовими зверненнями ОСОБА_3 до Личаківського ВП ГУ НП у Львівській області, які були предметом розгляду правоохоронного органу, а з ОСОБА_1 проводилась профілактична бесіда щодо недопустимості протиправних дій, що підтверджується, зокрема, листами Личаківського ВП ГУ НП у Львівській області від 10.12.2019, 09.06.2020, 11.06.2020 (а.с. 12-14).
       В результаті останнього факту агресії з боку відповідача 06.03.2021 інспектором УНП у Львівській області ДПП видано терміновий заборонний припис №180752 стосовно кривдника ОСОБА_1 терміном на 5 днів із забороною на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи та забороною в будь-який спосіб контактувати з постраждалою (а.с. 21). 
       Як, також, вбачається із довідки 07.03.2021р., ОСОБА_3 зверталася до Міського травматичного пункту №1 з приводу забійні гематоми, н/з стегна по передній поверхні і в/з гомілки (а.с. 22).
       Також, із матеріалів справи вбачається, що за фактом нанесення ОСОБА_1 заявниці умисних тілесних ушкоджень розслідується кримінальне провадження № 12021142050000389 від 07.03.2021, в межах якого ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. (а.с. 30-31).
       Вказані письмові докази, пояснення заявниці, на думку апеляційного суду, як правильно вказав і суд першої інстанції, вказують на високий рівень загрози продовження насильницьких дій психологічного та фізичного характеру з боку заінтересованої особи ОСОБА_1 відносно заявниці.
       Таким чином, суд першої інстанції вірно вважав доведеним факт вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_3 з боку заінтересованої особи ОСОБА_1 та правильно вказав і про те, що є високою вірогідність продовження домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, поясненнями заявниці, а тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до кривдника, колегія суддів погоджується із застосованим обмежувальним приписом, який ухвалив суд першої інстанції в межах визначеного у законі строку, а саме на шість місяців та заходами вжитими судом.
Такі заходи зважаючи і на практику ЄСПЛ про яку йшлося вище є законними, переслідують законну мету та слід вважати є пропорційними до мети, що переслідується (необхідними в демократичному суспільстві).
Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, на які правильно посилався суд першої інстанції.
В частині відмови у задоволенні заяви рішення суду не оскаржувалось, а тому не переглядається.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -
п о с т а н о в и л а :
апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 травня 2021 року.

Головуючий :                                                                         Я.А. Левик
Судді :                                                                              Р.В. Савуляк
М.М. Шандра