ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5087/21 Справа № 213/4077/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Бондар Я.М.,
суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.
сторони справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі: Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Державна казначейська служба України,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1  на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 березня 2021 року, ухваленого суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі, Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 11 березня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ: 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, предметом якої є відшкодування за рахунок Державного бюджету України на його користь моральної шкоди, завданої діями, бездіяльністю щодо неефективного ведення досудового розслідування кримінальної справи №12015040770002158 від 22.07.2015 року.
У грудні позивач ОСОБА_1 уточнив свої позовні вимоги. 
В обґрунтування позову зазначив, що з 22.07.2015 року по теперішній час триває досудове розслідування вищезазначеного кримінального провадження, розпочатого на підставі його заяви. Протягом більше п`яти років він змушений постійно перебувати у напрузі через тривалу невизначеність спірних правовідносин; необхідністю заявляти неодноразові вимоги до органів досудового розслідування щодо виконання їх посадових обов`язків; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність через необхідність здійснення особистого контролю за ходом здійснення досудового провадження; перебувати у напруженому психологічному стані та усвідомленням того, що винна особа уникає відповідальності, постійно звертатись до суду з метою скасування незаконних рішень щодо необхідності вчинення процесуальних дій, скасування неправомірних рішень винесених в рамках досудового розслідування щодо закриття кримінального провадження, що свідчить про небажання (явна бездіяльність чи небажання) розслідувати кримінальне провадження в межах та спосіб визначений законодавством. Все це завдало йому моральну шкоду, яку позивач оцінив в 191803,74 грн. та просив відшкодувати.
Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 березня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. 
Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішення подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність через порушення норм матеріального і процесуального права ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі задовольнити заявлені ним позовні вимоги.
При цьому, скаржник зазначає, що, ухвалюючи рішення суд першої інстанції спирався на одну єдину підставу – відзив відповідача на позов, тобто неповно і не всебічно з`ясував обставини, що мають значення для справи. Наголошує на тому, що суд порушив норми ч.1 ст.76 ЦПК України, оскільки вирішив встановленими обставини вказані у заперечені на позов, які не підтверджені будь-якими доказами.
Позивач зазначає, що судом не спростовано обставину порушення ч.2 ст.219 КПК України, якою обмежено строк досудового розслідування, який для даної категорії справ становить 12 місяців.
Скаржник вказує на те, що він надав суду достатньо доказів на підтвердження обставин надмірної тривалості досудового розслідування справи, яке триває більше 5 років. Надмірна тривалість кримінального провадження, та як наслідок уникнення винною особою покарання за спричинені йому тілесні ушкодження призводить до моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю заявляти неодноразові вимоги до органів досудового розслідування виконати їх посадові обов`язки, неможливістю здійснювати щоденну діяльність, перебування в напруженому психологічному стані та усвідомленням того, що винна особа уникла відповідальності, тому вважає, що держава несе обов`язок відшкодувати йому завдану моральну шкоду у зв`язку з неефективністю ведення досудового розслідування кримінальної справи, у якій він є потерпілим.
Позивач зазначає, що судом не застосовано норми ст.ст.9, 219 КПК України, що є порушенням норм матеріального права і підставою для скасування незаконного судового рішення.
Скаржник вказує, що судом не взято до уваги наступні докази: ухвала Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 30.06.2016 року, якою була скасована постанова слідчого про закриття кримінального провадження; ухвала Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 01.08.2016 року, якою скасована постанова слідчого від 12.07.2016 про відмову ОСОБА_1 у проведені слідчих дій у кримінальному провадженні та зобов`язано слідчого провести слідчий експеримент; ухвала Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 30.10.2020 року, якою скасована постанова слідчого про закриття кримінального провадження та, якою досудове розслідування визнано неповним, слідчому вказано на необхідність перевірки в повному обсязі доводів потерпілого.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. Відповідач вважає, що ОСОБА_1 не обґрунтував у своїй апеляційній скарзі розмір моральної шкоди в сумі 191 803,74 грн. не надав доказів на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди, вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини, що мають значення для справи, тоді як доводи позивача є такими, що не відповідають встановленим судом обставинам справи.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , виходячи з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 21.07.2015 до чергової частини Центрально-Міського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області надійшло повідомлення від ОСОБА_1 про те, що 21.07.2015 приблизно о 19:00 год. він на своєму мотоциклі «Сузукі», д/н НОМЕР_1 , рухався на перехресті вул.Українській у бік вул.Леніна Центрально-Міського району м.Кривого Рогу. Приблизно в цей же час не встановлений чоловік кинув у його бік гумову палку, котра потрапила у область голови, чим спричинила тілесні ушкодження у вигляді забиття м`яких тканин голови.
За вказаним фактом слідчим СВ Центрально-Міського ВП ГУНП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом Насадюк К.Ю. внесено відомості до ЄРДР за №12015040230002158 за фактом умисного легкого тілесного ушкодження ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
В ході досудового розслідування ОСОБА_1 допитано у якості потерпілого.
Постановою слідчого від 04.02.2016 прийнято рішення про закриття кримінального провадження в зв`язку з відсутністю в діянні складу адміністративного правопорушення.
Ухвалою слідчого судді Центрально-міського районного суду м.Кривого Рогу від 30.03.2016 постанова слідчого скасована, досудове розслідування відновлено.
Постановою слідчого від 20.07.2018 прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.
Ухвалою слідчого судді Центрально-міського районного суду м.Кривого Рогу від 30.10.2020 постанова слідчого скасована. 
10.11.2020 досудове розслідування відновлено.
01.07.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» і подальше досудове розслідування даного кримінального провадження здійснюється у формі дізнання. На даний час триває дізнання.
Протягом 2020 року ОСОБА_1 здійснював оскарження дій та бездіяльності слідчого до Криворізької місцевої прокуратури №3 Дніпропетровської області, а дії прокуратури – до Президента України, Генерального прокурора України та Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, що підтверджується доданими до позову скаргами та відповідями на них.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову позивачеві у задоволенні його позовних вимог, виходив з того, що вимога позивача про відшкодування йому моральної шкоди є безпідставною, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження завданої йому майнової шкоди та її розміру, який жодний чином не обґрунтований, та про відсутність підстав для покладення на державу обов`язку відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду у зв`язку з неефективністю ведення досудового розслідування кримінальної справи, у якій позивач є потерпілим, оскільки судом не встановлено обставини, які б свідчили про бездіяльність посадових осіб органів досудового розслідування, яка б спричинила надмірну тривалість досудового розслідування кримінального провадження і завдала позивачу моральних страждань.
За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Проте суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.
Частинами першою, другою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша статті 10 ЦПК України). 
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що стаття 2 Конвенції опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування, коли особу вбито у результаті застосування сили (рішення від 19 лютого 1998 року у справі «Кайя проти Туреччини». Задля досягнення такої мети форми розслідування можуть бути різними в залежності від обставин, оскільки обов`язок його проведення не є обов`язком досягти результату, це обов`язок вжити заходів. Органи державної влади повинні були вжити всіх необхідних заходів для отримання доказів, які стосуються справи (рішення у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, п. 176).
Вимоги статті 2 Конвенції не будуть виконані, якщо захист, який надається національним законодавством, існує лише у теорії. Він також повинен ефективно працювати на практиці, що вимагає оперативного розгляду справи без непотрібних затримок (рішення у справі «Шиліг проти Словенії» (Silih v. Slovenia), заява №71463/01, п.195). Очевидно, що можуть існувати складнощі та перепони, які перешкоджають його прогресу. Однак негайна реакція органів державної влади при розслідуванні використання сили, що спричинила смерть, або зникнення, є важливою для забезпечення громадської впевненості в дотриманні ними принципу верховенства права у попередженні будь-яких ознак змови або поблажливості до незаконних дій (рішення від 10 грудня 2009 року у справі «Дудник проти України» (Dudnyk v. Ukraine), заява № 17985/04, п. 33).
Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.
Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.
ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).
Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті – така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Так, статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб’єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення обов`язку відшкодувати завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Так, позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду, обґрунтовував свої вимоги не окремими фактами бездіяльності слідчих органів у межах кримінального провадження, а його неефективністю, безвідповідальністю в цілому, оскільки протягом більше п`яти років після початку кримінального провадження винна у вчиненні кримінального порушення особа, яка була встановлена правоохоронними органами, так і не була притягнута до кримінальної відповідальності.
У рішенні суд зазначив, пославшись на відзив Відповідача-1 на позовну заяву, що в ході досудового розслідування проведені значні слідчі дії – допитано потерпілого, свідків, проведено судово-медичну експертизу, слідчий експеримент, встановлено особу хлопця, який зі слів потерпілого ОСОБА_1 , завдав йому удар в область голови, чим спричинив тілесні ушкодження. Проте, у ході допитування, у порядку ст.93 Конституції України, він відмовився давати будь-які свідчення і на теперішній час знаходиться за кордоном України. Проводяться оперативно-розшукові заходи.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини, які б свідчили про бездіяльність посадових осіб органів досудового розслідування, яка б спричинила надмірну тривалість досудового розслідування кримінального провадження і завдання позивачу моральних страждань не встановлено.
Проте колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Так, матеріалами справи підтверджено, що подія кримінального правопорушення мала місце 21 липня 2015 року, в ході досудового розслідування кримінального провадження, як зазначає Відповідач-1 у відзиві на позов, було встановлено винну особу, а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який у ході допитування, у порядку ст.93 Конституції України, відмовився давати будь-які свідчення. Станом на теперішній час по кримінальному провадженню триває досудове розслідування, проводяться відповідні слідчі-розшукові дії, спрямовані на досягнення виконання завдань кримінального провадження.
Окрім того, у відзиві на позов зазначено, що 24.11.2020 року дізнавачем СД Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області надано доручення в порядку ст..ст.40,40-1 КПК України для встановлення особистості ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та допитати свідка ОСОБА_4 . Також було встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , який на теперішній час знаходиться за кордоном України, відповідно запису в базі «АРКН ЦП» про перетин кордону Бориспіл- ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 у 23.58 год. (а.с.84).
Тобто, із відзиву Відповідача ГУНП в Дніпропетровській області від 15.01.2021 на позовну заяву ОСОБА_1 незрозуміло щодо, якої саме особи є підстави для підозри у вчиненні злочину щодо потерпілого, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 чи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який виїхав за кордон.
З доказів наданих позивачем вбачається, що з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань – 22.07.2015 кримінальне провадження закривалося.
Постановою слідчого СВ Центрально-міського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області від 04.02.2016, постановою слідчого відділення Криворізького відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 20.07.2018 кримінальне провадження закривалося на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України (а.с.8,13).
Ухвалами Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.03.2016 та від 30.10.2020, постанови слідчих про закриття кримінального провадження скасовувались, матеріали справи поверталися до правоохоронних органів (а.с.9-10, 14-15).
Окрім того, ухвалою Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 01.08.2016 року, була скасована постанова слідчого від 12.07.2016 про відмову ОСОБА_1 у проведені слідчих дій у кримінальному провадженні та зобов`язано слідчого провести слідчий експеримент (а.с.12).
Висновок суду першої інстанції про те, що позивачем у цій справі не доведено неправомірної бездіяльності слідчих, з огляду на викладені вище обставини, є безпідставним. Надмірна тривалість розслідування справи за встановлених у рамках кримінального провадження обставин є очевидною, а тому на державу покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, спричиненою такою надмірною тривалістю розслідування.
На підставі викладеного колегія суддів вважає, що посадовими особами слідчих органів допущено затягування та порушення кримінально-процесуального законодавства при розслідуванні кримінального провадження щодо спричення потерпілому умисного легкого тілесного ушкодження, внаслідок бездіяльності посадових осіб органів досудового розслідування, у зв`язку з чим позивачу завдано моральної шкоди, тягар відповідальності за відшкодування якої покладається на державу Україна.
Колегія суддів дійшла висновку, що під час ухвалення судового рішення суд першої інстанції неповно з"ясував обставини, що мають значення для справи, що відповідно до п.1 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретні обставини по справі, характер моральних страждань і наслідки, що наступили. 
Позивач, визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 191 803,74 грн. виходив із одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», проте колегія суддів не може погодитись із таким розрахунком позивача, оскільки вказаний закон врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, його дія не розповсюджується на потерпілих осіб, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів, враховуючи практику ЄСПЛ, обставини справи, принципи розумності, виваженості та справедливості, вважає що достатнім, справедливим, співмірним розміром компенсації  позивачу моральної шкоди буде 10 000 грн.
Судові витрати слід віднести на рахунок держави.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 березня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.
Відшкодувати за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України (ЄДРПОУ 37567646, 01601, м.Київ, вул.Бастіонна,6) коштів з рахунку державного бюджету на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , моральну шкоду в розмірі 10 000 (десяти тисяч) гривень, завданої останньому незаконними діями посадових осіб Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 40108866).
В решті позовних вимог - відмовити.
Судові витрати віднести на рахунок держави.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 17 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: