Єдиний унікальний номер 234/15205/19 
Номер провадження 22-ц/804/1127/21        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

18 травня 2021 року                                                                                                                         м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Агєєва О.В., Канурної О.Д.,
за участю секретаря судового засідання Гуляєва М.В.,
позивача ОСОБА_1 , 
представника позивача адвоката Кіреєва В.В., 
представника відповідача адвоката Шейко І.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 25 січня 2021 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Бакуменко А.В. в місті Краматорську Донецької області, повне судове рішення складено 01 лютого 2021 року, у справі номер 234/15205/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним,  
  
В С Т А Н О В И В:

В вересні 2019 року до Краматорського міського суду Донецької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 23.08.1997 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 . В період шлюбу в них народились діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З початку 2019 року вони стали постійно сваритись, та в ході сварки ОСОБА_2 повідомив їй, що квартира в котрій вони проживають, за адресою: АДРЕСА_1 , належить особисто йому на підставі договору дарування.
Позивачка була впевнена, що квартира  придбана відповідачем у липні 2002 року за їх особисті кошти, а саме 3800,00 доларів США. При оформленні договору купівлі-продажу квартири у нотаріуса вона присутня не була, оскільки мала на руках місячну дитину та в неї помер батько, внаслідок чого вона перебувала в пригніченому стані, тому повністю довірилась своєму чоловіку.
З метою перевірки інформації щодо квартири 30.01.2019 року вона звернулась з запитом до КП «Бюро технічної інвентаризації» Краматорської міської ради, з наданої відповіді їй стало відомо, що квартира АДРЕСА_2 належить її чоловіку ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченому 03.07.2002 року.
У березні 2019 року вона звернулась до продавця квартири ОСОБА_3 , який їй підтвердив, що фактично він продав квартиру ОСОБА_2 , за що отримав грошові кошти в сумі 3800,00 доларів США.
Вважає, що договір дарування квартири АДРЕСА_2 є удаваним, оскільки фактично між сторонами був укладений договір купівлі-продажу.
Просила визнати договір дарування квартири, розташованої в АДРЕСА_1 , укладений 03.07.2002 року, удаваним.
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 25 січня 2021 року в задоволені  позову   ОСОБА_1    до   ОСОБА_2 ,   
ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним - відмовлено.
Із  вказаним  рішенням  не  погодилась  позивачка  ОСОБА_1 ,  подала  апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Краматорського міського суду Донецької області від 25 січня 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Доводами апеляційної скарги наведено, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи. Обставини що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, фактично не доведені, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права.
Суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи та докази, надані позивачкою, а також при ухваленні рішення не врахував відповідні висновки Верховного Суду.
Вважає висновки суду першої інстанції помилковими та безпідставними.
Суд безпідставно відхилив належний, допустимий, достовірний та достатній доказ - заяву ОСОБА_3 від 16.03.2019 року, а також не застосував до спірних правовідносин висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 08.08.2019 року у тотожній справі №676/2027/17.
Суд не надав належної правової оцінки обставинам, що в судовому засіданні встановлено, що 03.07.2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, який було приховано удаваним договором дарування.
Твердження представника відповідача про те, що позивачці було ще в липні 2002 року відомо, що спірна квартира набута за договором дарування, є лише припущенням, тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції в порушення вимог 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду №234/15205/19, №676/2027/17 та №521/12663/16-ц.
В відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Шейко І.О. просила залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують правильність ухваленого рішення.
Нотаріус Першої краматорської державної нотаріальної контори, засвідчуючи підпис ОСОБА_3 на заяві від 16.03.2019 року, не посвідчує факти, викладені в документі, а лише підтверджує, що підпис зроблено певною особою.
Суд надав правильну оцінку заяві ОСОБА_3 з його поясненнями стосовно укладення ним в липні 2002 року договору дарування та підписання заяви 16.03.2019 року.
Суд першої інстанції вірно встановив, що беззаперечних доказів удаваності правочину не наведено, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Вважає, що судове рішення у цій справі не суперечить висновкам викладеним у постанові Верховного Суду №667/2027/17.
Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Кіреєв В.В.,  в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Шейко І.О. в судовому засіданні апеляційного суду просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав клопотання про розгляд справи без його участі (а.с. 12, том 2). 
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до статей 128, 130 ЦПК України.
Судові повістки про розгляд справи, що направлені на адресу відповідача ОСОБА_3 за   зареєстрованою адресою його проживання, 22 квітня 2021 року та 11 травня 2021 року відповідно до  довідок  АТ  «Укрпошта»  повернуто до суду апеляційної інстанції через відсутність адресата за 
вказаною адресою (а.с. 238, том 1; а.с. 7, 8, том 2).
Крім того, в заяві від 16 березня 2019 року, що надана ним та засвідчена нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори, відповідач ОСОБА_3 також зазначив адресу проживання, на яку апеляційним судом направлені повістки (а.с. 26, том 1). Проте, апеляційному суду не повідомив про зміну свого місцезнаходження, тому апеляційний суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи відповідно до ст. 131 ЦПК України. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез?явившихся учасників справи. 
Заслухавши суддю - доповідача, позивачку та її представника, представника відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.  
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до свідоцтва про шлюб 23.08.1997 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб (а.с. 18, том 1).
З свідоцтв про народження вбачається, що ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками дітей є  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 19, 20, том 1).
З договору дарування квартири від 03 липня 2002 року вбачається, що ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 , договір зареєстровано в реєстрі за №1-6628 (а.с. 25, том 1).
З нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 від 16 березня 2019 року вбачається, що ОСОБА_3 підтвердив, що 03.07.2002 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 , фактично ж він отримав від ОСОБА_2 за цю квартиру грошові кошти в розмірі 3800,00 доларів США. З метою уникнення сплати та зменшення витрат пов`язаних з нотаріальним посвідченням договору, замість фактичного договору купівлі-продажу квартири, було оформлено договір дарування (а.с. 26, том 1).
Згідно з довідкою №19885 про реєстрацію в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та двоє дітей (а.с. 30, том 1).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості заявленого позову.
Такий висновок суду першої інстанції є правильним, відповідає фактичним обставинам справи та нормам закону. 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Оспорюваний договір дарування укладено 03 липня 2002 року, отже правовідносини між сторонами регулюються нормами діючого на час укладення договору ЦК УРСР (у редакції Закону1963 року).
Відповідно до статті 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
Згідно з частиною другою статті 58 ЦК УРСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.
Відповідно до частини першої статті 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.
Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений (частина перша статті 244 ЦК УРСР).
За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 224 ЦК УРСР).
Згідно зі статтею 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 на обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що договір дарування  квартири від 03 липня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено з метою приховати іншу угоду, а саме договір купівлі продажу. Вказувала, що через довіру до колишнього чоловіка не цікавилась укладеним договором.
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частинами першою, другою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів 
для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Згідно частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 додала до позовної заяви нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_3 від 16 березня 2019 року, відповідно до якої він указав, що 03.07.2002 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 . Фактично він отримав від ОСОБА_2 за цю квартиру грошові кошти в розмірі 3800,00 доларів США. З метою уникнення сплати та зменшення витрат пов`язаних з нотаріальним посвідченням договору, замість фактичного договору купівлі-продажу квартири, було оформлено договір дарування.
Судом встановлено, що вказана заява була написана на прохання позивачки в 2019 році. 
Будь-яких інших доказів на підтвердження зазначеної заяви позивачкою ОСОБА_1 не надано. 
З урахуванням викладеного, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачкою не доведено, що ОСОБА_3 отримав грошові кошти у розмірі 3800,00 доларів США від ОСОБА_2 за договором дарування  квартири АДРЕСА_2 , оскільки матеріали справи не містять будь-яких доказів отримання вказаної суми ОСОБА_3 від продажу спірної квартири.
Крім того, зміст нотаріально посвідченого договору дарування від 03 липня 2002 року підтверджує, що між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, укладення договору відповідало вільному волевиявленню та внутрішній волі сторін саме на укладення договору дарування, який визначений сторонами як безоплатний.
Апеляційний суд також враховує, що договір дарування укладено 03 липня 2002 року і будь-яких сумнівів щодо його правомірності у позивачки не виникало до розірвання шлюбу між подружжям у 2019 році.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Посилання позивачки ОСОБА_1 на те, що відповідач ОСОБА_6 визнав позов й не заперечував факт укладення саме договору купівлі-продажу, а не договору дарування, не можуть бути прийняті судом в силу положень частини 4 статті 206 ЦПК України, як зазначає суд першої інстанції, і з цим погоджується суд апеляційної інстанції.
Доводи позивачки ОСОБА_1   в апеляційні скарзі про те, що суд безпідставно не врахував заяву про отримання грошових коштів від ОСОБА_2 не можуть бути прийняті судом, оскільки суд першої інстанції, оцінюючи заяву, правильно врахував, що вона була складена у 2019 році, тобто через тривалий проміжок у часі після укладення договору дарування квартири, та в обов`язки нотаріуса, що посвідчує вказану в ній інформацію, не входить встановлення її достовірності.  
Відповідно до ч. 3 ст. 78 Закону України «Про нотаріат» нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчують факти, викладені у документі, а лише підтверджують, що підпис зроблено певною особою. 
Доводи апеляційної скарги щодо неврахування висновків постанови Верховного Суду від 08.08.2018 року у справі №676/2027/17, та постанови Верховного Суду України від 16.08.2018 року у справі №521/12663/16-ц апеляційний суд відхиляє, оскільки судове рішення у справі, яке переглядається, не суперечить висновкам викладеним у вказаних постановах.
Інші наведені в обґрунтування апеляційної скарги доводи, не можуть бути підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачкою норм матеріального і процесуального права,  й зводяться до переоцінки доказів,  що  були предметом дослідження  в  суді 
першої інстанції.
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції та не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права. 
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Підстав для скасування судового рішення не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки    апеляційний   суд   дійшов   висновку   про   залишення   апеляційної   скарги   без 
задоволення, витрати позивачки по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги,
відшкодуванню не підлягають.  

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Краматорського міського суду Донецької області від 25 січня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 19 травня 2021 року.

Суддя: