КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №369/5788/19                                                                                  головуючий у І інстанції: Ковальчук Л.М.
провадження 22-ц/824/2939/2021                                                                                         доповідач: Сліпченко О.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України
22 червня 2021 року                                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Сержанюка А.С.
за участю секретаря: Пітенко І.Ю.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу  за апеляційними скаргами  ОСОБА_1  на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2020 року та на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Служба у справах дітей Дарницької у м. Києві районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Служба у справах дітей Дарницької у м. Києві районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком.
Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,- 
ВСТАНОВИВ:
В травні 2019 року  ОСОБА_2 звернулась із позовом, який обґрунтовано тим, що з квітня 2015 року вона проживала з ОСОБА_1 однією сім`єю.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син.
19 грудня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено шлюб.
У березні 2019 року ОСОБА_2 з сином переїхали проживати до її батьків у зв`язку із погіршенням сімейних стосунків з ОСОБА_1 . 
Вказувала, що не перешкоджає спілкуванню батька з дитиною та зазначила, що батько не утримує сина. 
Зауважувала, що намагалася домовитись з відповідачем щодо місця проживання дитини, однак вирішити вказане питання не змогли.
Просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 ,   ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_2 .
ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву, яку обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 не повідомляє батьку місцезнаходження дитини, забороняє та не дає можливості бачитись із сином, що може спричинити негативні наслідки для дитини. 
Вказував, що повністю фінансово забезпечує дитину, має достатній заробіток та належні побутові умови для проживання спільної дитини.
Просив визначити місце проживання сина з батьком.
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2020 року первісний позов ОСОБА_2 задоволено - визначено місце проживання дитини з матір`ю, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області                  від 15 жовтня 2020 року здійснено розподіл судових витрат, стягнено з відповідача на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8500 грн.
Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подав апеляційні скарги.
Зазначає, що під час вирішення спору по суті, місцевий суд не врахував, що умови проживання ОСОБА_2 не відповідають забезпеченню кращих інтересів дитини, а також вказує на те, що позивачка не має стабільного доходу для утримання дитини.
Вважає, що орган опіки і піклування прийшов до безпідставного висновку, щодо доцільності проживання дитини з матір`ю. 
В апеляційній скарзі на додаткове рішення зазначає, що документи про понесення позивачем за первісним позовом витрат на правничу допомогу не подавались до закінчення судових дебатів, а тому підстави для задоволення вимог, щодо відшкодування вказаних витрат відсутні.
Крім того, зазначає, що договір про надання правової допомоги не містить умов про порядок та форму розрахунку гонорару, а також його сума є неспівмірною із складністю справи та не відповідає критерію реальності адвокатських послуг. 
У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 погоджується з рішенням місцевого суду, вважає що суд правильно та обґрунтовано зазначив, що кращим інтересам дитини буде відповідати проживання з матір`ю, тому підстав для задоволення скарги не вбачає.
Зазначає, що посилання позивача на те, що ОСОБА_2 перешкоджає в зустрічі з сином не підтвердженими належними доказами, умови проживання останньої є відповідними для проживання дитини, також позивачка офіційно працевлаштована та має стабільний дохід, а тому доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.
Щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу зазначає, що заяву про перерозподіл судових витрат було подано у визначений законодавством строк, витрати є підтверджені належними доказами та співмірними наданим послугам.  
 
У судовому засіданні позивач, відповідач та їх представники підтримали свої позиції, представники Служба у справах дітей Дарницької у м. Києві районної державної адміністрації виступили про ти задоволення апеляційної скарги.  
 
Апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.
 
Визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, суд першої інстанції виходив з того, що вказане буде відповідати інтересам самої дитини, із врахуванням при цьому сталих соціальних зв`язків, місця навчання, психологічного стану.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що батьками ОСОБА_5 записані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.
Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї від               02 травня 2019 щодо помешкання ОСОБА_1 встановлено, що будинок перебуває в хорошому стані, в дитини дуже багато іграшок, кімнати обмебльовані належним чином, для дитини створені всі умови.
Актом обстеження умов проживання у помешканні ОСОБА_2 від 28 травня 2019 року встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 створено житлово-побутові умови для навчання, розвитку та відпочинку.
Із медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів серії 2ААМ № 473053 від 28.05.2019 вбачається, що ОСОБА_2 на обліку не перебуває та за медичною допомогою не зверталась.
Згідно з довідкою Київської міської наркологічної клініки «Соціотерапія» № 416003 від 28 травня 2019 року ОСОБА_2 під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває.
Відповідно до довідки від 28 травня 2019 року, виданої лікарем Боярського наркологічного кабінету, ОСОБА_2 на обліку у лікаря-нарколога не перебуває.
Згідно з висновком про визначення місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наданого Дарницькою районною в м. Києві державною адміністрацією 08 липня 2019 року № 101-6152/03 орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з матір`ю ОСОБА_2 .
Відповідно до розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 05 серпня 2019 року № 713 визначено участь батька у вихованні його дитини.
Довідкою від 07 жовтня 2019 року складеною інспектором СЮП ВП Дарницького УП ГУНП в м. Києві встановлено, що гр. ОСОБА_6 27 вересня 2019 року не повернув дитину матері.
Протоколом бесіди від 25 квітня 2019 року із ОСОБА_1 останнього ознайомлено із законодавством України щодо обов`язків батьків з утримання, виховання та навчання неповнолітніх дітей та попереджено про адміністративну, кримінальну відповідальність та можливість позбавлення батьківських прав. Одночасно попереджено про не вчинення насильства та жорстокого поводження щодо неповнолітніх дітей, в тому числі домашнього насильства.
Згідно з висновком № 94 від 08 травня 2019 року психологічного обстеження малолітнього ОСОБА_5 , складеного Міським центром дитини, ОСОБА_7 має надійний тип прив`язаності до матері, діагностовано емоційну прив`язаність і до батька. Хлопчик розповідав про ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , як членів його сім`ї і зауважував, що любить з ними гратись та кататись. За результатами обстеження зроблено висновок, що ознак насильства над дитиною з боку батька не виявлено; у дитини сформований надійний тип прив`язаності як до матері так і до батька; тривалий конфлікт, що існує між ОСОБА_1 та                 ОСОБА_2 щодо вирішення питань, які пов`язані з вихованням та місцем проживання дитини, рекомендовано вирішити за допомогою сімейної медіації.
Відповідно до висновку психологічного обстеження, № 263 від 19 грудня 2019 року, наданого Міським центром дитини, у малолітнього ОСОБА_5 ще не сформовані навички самообслуговування на достатньому рівні, тому він потребує постійного догляду дорослого. У дитини визначено надійний тип прив`язаності до матері, бабусі ОСОБА_10 , сестрички ОСОБА_11 та дідуся ОСОБА_12 . До батька у дитини визначається уникаюча форма прив`язаності. Така форма емоційної прив`язаності може бути зумовлена відсутністю постійного позитивного контакту з батьком та ситуацією, коли батько забрав ОСОБА_7 із садочка без його бажання.
Постановою від 05 березня 2020 року Дарницьким районним судом м.Києва визнано винним ОСОБА_1 у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 184 КУпАП. Провадження у справі закрито у зв`язку закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП. Постановою встановлено, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення 30 листопада 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 патрулем Дарницького УП ГУНП в м. Києві зафіксовано факт відсутності батька відповідно до розпорядження Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від 05 серпня 2019 року № 713, на виконання ОСОБА_1 встановленого йому графіку спілкування з сином. На усне та письмове запрошення отримати копію розпорядження Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від 05 серпня 2019 року № 713 ОСОБА_1 не відреагував. 01 грудня 2019 року ОСОБА_1 в телефонному режимі роз`яснено права та обов`язки у разі складання адміністративного протоколу.
Розпорядженням Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від                 19 червня 2020 року № 404 визнано таким, що втратило чинність розпорядження Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від 05 серпня 2019 року № 713.
ОСОБА_1 є засновником ТОВ «КВІТКА-ЕКСПРЕС», що підтверджується інформацією Міністерства юстиції України про юридичну особу.
ОСОБА_1 за період з листопада 2018 по квітень 2019 отримав до виплати                     304 290 грн. заробітної плати на посаді директора ТОВ «Торгові системи».
ОСОБА_2 з 21 грудня 2012 року по 23 квітня 2019 року працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Топ Сістемс» за сумісництвом, займала посаду директора.
Згідно довідки Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 10 вересня               2019 року № 518 ОСОБА_2 з 05 вересня 2019 року працює на посаді головного юриста філії «Центр сервісного забезпечення».
Із довідки Дошкільного навчального закладу № 126 Управління освіти Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації вбачається, що ОСОБА_4 відвідував вказаний заклад. Дитина зарахована до облікового складу дошкільного навчального закладу з 03 червня 2019 року. Судом встановлено, що вказаний дошкільний заклад знаходиться за адресою проживання матері ОСОБА_4 .
Із матеріалів справи слідує, що всі копії медичних карток, довідок та планів лікування надані матір`ю ОСОБА_4 - ОСОБА_2 .
Згідно з висновком про визначення місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наданого Дарницькою районною в м. Києві державною адміністрацією 18 червня 2021 року № 101-4224/02 орган опіки та піклування вважає за недоцільне визначити місце проживання дитини з батьком ОСОБА_1 . 
 
Згідно з ч.ч. 2, 8-9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до ч.1 ст. 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі  «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Нормами ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».
 
Вирішуючи спір, враховуючи вказані норми матеріального права, у повному обсязі, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість висновків місцевого суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю.
Вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. 
Суд першої інстанції вірно зауважив, що визначення місця проживання дитини з ОСОБА_2 відповідає інтересам дитини, а саме: дошкільний навчальний заклад знаходиться за адресою проживання матері, станом здоров`я, лікуванням дитини займається саме ОСОБА_2 . 
Згідно з висновком про визначення місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наданого Дарницькою районною в м. Києві державною адміністрацією 08 липня 2019 року № 101-6152/03 орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з матір`ю ОСОБА_2 .
При цьому, задля всебічного розгляду вирішення спору щодо місця проживання дитини, апеляційним судом було витребувано в Служби в справах дітей та сім`ї висновок про визначення місця проживання дитини за зустрічним позовом ОСОБА_1 .
Згідно з висновком про визначення місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наданого Дарницькою районною в м. Києві державною адміністрацією 18 червня 2021 року № 101-4224/02 орган опіки та піклування вважає за недоцільне визначити місце проживання дитини з батьком ОСОБА_1 . 
Встановивши наявність належних матеріально-побутових умов як у матері, так і у батька для проживання і виховання сина, суд першої інстанції дійшов достатньо обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю.
Колегія суддів погоджується з тим висновком, що проживання сина з матір`ю відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи.
Крім того, в ході розгляду справи, апеляційним судом було з`ясовано, що наразі батько - ОСОБА_1 із сином не спілкується, доказів на підтвердження створення перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні із сином матеріали справи не містять. 
Доводи апеляційної скарги, щодо неналежного матеріального забезпечення ОСОБА_2 , відсутності її працевлаштування, неналежних побутових умов не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи, вказані посилання апелянта зводяться до переоцінки доказів та незгоди із висновками суду першої інстанцій щодо встановлених обставин справи.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, щодо задоволення позовних вимог первісного позову ОСОБА_2 та визначено місця проживання дитини з матір`ю, та відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .
 
Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення, щодо розподілу судових витрат апеляційний суд вказує наступне.
Відповідно до ч.3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України  розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Враховуючи, що представником ОСОБА_2 , було надано необхідні докази, щодо понесення позивачем витрат на правничу допомогу -  розрахунок витрат та квитанцію до прибуткового касового ордеру, подану відповідну заяву про їх розподіл під час звернення із заявою про можливість розгляду справи без участі ОСОБА_2 місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про їх стягнення із ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги, щодо відсутності їх підтвердження спростовуються матеріалми справи.
Крім того, колегія суддів ставиться критично до посилань ОСОБА_1 на неспівмірність витрат на правничу допомогу до складності справи, оскільки справа перебувала на розгляді значний час, було здійснено розгляд первісного та зустрічного позовів із залученням та відповідно дослідженням значної кількості доказів.
Апеляційний суд зазначає, що з огляду на наведені норми законодавства, щодо розподілу судових витрат із ОСОБА_1 також підлягають стягненню витрати понесені ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, з огляду на заяву про їх стягнення при подачі відзиву.
При цьому колегія суддів приходить до висновку, що витрати у заявленому розмірі 7000 грн. є завищеними та підлягають відшкодуванню не в повній мірі, оскільки вказаний їх розмір є необґрунтований, з огляду незначний обсяг виконаних робіт при подачі відзиву та участь в судових засіданнях, які відбулись за участі представника.
Розрахунок між сторонами за надані послуги адвокатом передбачений п.4.1. договору про надання правничої допомоги укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_13 .
Колегія суддів приходить до висновку, що з огляду на складність справи, порядок її розгляду, розмір витрат на правничу допомогу який підлягає стягненню із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 становить 2500 грн. 
 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалені судові рішення відповідають вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня  2020 року та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року залишити без змін.   
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу понесені в суді апеляційної інстанції в розмір 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «22» червня 2021 року.

Головуючий
 
Судді: