Номер провадження: 22-ц/813/3990/21 
Номер справи місцевого суду: 523/18868/19
Головуючий у першій інстанції Мурманова І.М.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                         Сегеди С.М.,
суддів:                         Комлевої О.С.,
        Цюри Т.В.,
               за участю секретаря: Хухрова С.В.,
               представника апелянта ОСОБА_1 - адвоката Адабаш С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 21 серпня 2020 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання прав та обов`язків забудовника на домоволодіння в порядку спадкування за законом,

встановив:

19.12.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Одеської міської ради (далі- ОМР) про визнання прав та обов`язків забудовника на домоволодіння в порядку спадкування за законом (а.с.2-8).
В обґрунтування вказаної заяви посилався на те, що в 1955 році його батько - ОСОБА_2 збудував будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
За життя батьки позивача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на даний будинок не встигли зареєструвати. 
ОСОБА_1 в позові вказував, що він після смерті батьків постійно проживає в даному будинку, а відтак в нього винило право щодо здійснення дій з реєстрації даного об`єкту нерухомості, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 21 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОМР про визнання прав та обов`язків забудовника на домоволодіння в порядку спадкування за законом були задоволені (а.с.82-83).
Визнано за ОСОБА_1 права та обов`язки забудовника садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, в порядку спадкування за законом після смерті батька: ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке складається з: житлового будинку літ «А»: 1-1 - веранда площею 10.9, кв.м. 1-2 - коридор площею 9,3 кв.м, 1-3 - кухня площею: 10,1 кв.м., 1-4 - житлова площею 14,9 кв.м. 1-5 житлова площею 19,1 кв.м., - житловою площею 34, 0 кв.м. загальною площею 64,3 кв.м; в житловому будинку літ «В»: 1-1 - тамбур площею: 2,5 кв.м., 1-2 - веранда площею: 8,6 кв.м., 1-3 - кухня площею 14,2 кв.м., 1-4 - житлова площею: 9,1 кв.м. 1-5 - житлова площею 16,8 кв.м. 1-6 - житлова площею: 11, 2 кв.м., 1-7 - котельна площею: 9, 7 кв.м., - житловою площею: 37, 1 кв.м., загальною площею: 72, 1 кв.м., вбиральня літ «И», літній душ літ. «К», «О», сараї літ. «Л,М,Н», огорожа №1-3 - розташованих на земельній ділянці площею: 841 кв.м.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 21 серпня 2020 року та постановлення нового, яким позовні вимоги задовольнити частково та визнати за ОСОБА_1 право власності на (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, в порядку спадкування за законом після смерті батька: ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке складається з: житлового будинку літ «А»: 1-1 - веранда площею 10.9, кв.м. 1-2 - коридор площею 9,3 кв.м, 1-3 - кухня площею: 10,1 кв.м., 1-4 - житлова площею 14,9 кв.м. 1-5 житлова площею 19,1 кв.м., - житловою площею 34, 0 кв.м. загальною площею 64,3 кв.м; в житловому будинку літ «В»: 1-1 - тамбур площею: 2,5 кв.м., 1-2 - веранда площею: 8,6 кв.м., 1-3 - кухня площею 14,2 кв.м., 1-4 - житлова площею: 9,1 кв.м. 1-5 - житлова площею 16,8 кв.м. 1-6 - житлова площею: 11, 2 кв.м., 1-7 - котельна площею: 9, 7 кв.м., - житловою площею: 37, 1 кв.м., загальною площею: 72, 1 кв.м., вбиральня літ «И», літній душ літ. «К», «О», сараї літ. «Л,М,Н», огорожа №1-3 - розташованих на земельній ділянці площею: 841 кв.м.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав. 

Задовольняючи позов  ОСОБА_1  про визнання прав та обов`язків забудовника на домоволодіння в порядку спадкування за законом, суд першої інстанції виходив із того, що фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). За приписами ч.1ст. 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватись або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступні обставини.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», встановлено, якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки входять до складу спадщини. 
Згідно Листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності в порядку спадкування на недобудований будинок відповідно до чинного законодавства України неможливе. Потрібно визнати правильною практику судів щодо визнання за спадкоємцем майнових прав забудовника, як таких, що входять до складу спадщини.

Судовим розглядом справи встановлено, що батько позивача ОСОБА_2 володів правами забудовника вищезазначеного будинку і це підтверджується наступними документами:
- рішенням виконкому Ленінського районної ради депутатів трудящих м. Одеси від 06.06.1950 року № 428, згідно якого ОСОБА_2 вирішено надати земельну ділянку для будівництва будинку (індивідуального), згідно плану Управління головного архітектора (а.с.76);
- технічним паспортом на будинок, з якого вбачається, що житловий будинок та господарчі споруди були споруджені в період з 1955 по 1990 роки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , житловий будинок АДРЕСА_1 було збудовано на законних підставах, але не було прийнято в експлуатацію. 
Отже у нього, як у забудовника, виникло право на введення завершеного будівництва в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності і державну реєстрацію права власності на будинок, що не було ним зроблено за життя. 
ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка, однак також не оформила своїх спадкових прав. В свою чергу, позивач ОСОБА_1 фактично прийняв спадщину після смерті своїх батьків, але не може оформити своїх спадкових прав.
Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За правилами, передбаченими ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За приписами ч.1 ст.178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватись або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у витребуваних цим Кодексом випадках.

Як вбачається з позовних матеріалів, позивач ОСОБА_1  ставив перед судом питання про визнання за ним прав та обов`язків забудовника садибного (індивідуального)  житлового будинку АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями і спорудами,  в порядку спадкування за законом після смерті свого батька  ОСОБА_2  (а.с.8). Тобто ОСОБА_1  не ставив перед судом питання про визнання за ним права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, у зв`язку з чим суд розглядав справу саме в межах заявлених позовних вимог і керувався доказами, якими позивач обгрунтовував свої позовні вимоги.
Враховуючи позовні вимоги і докази, якими вони обрунтовувались, суд задовольнив їх у повному обсязі.

Виходячи з вимог цивільно-процесуального законодавства, передбачених як ст.ст. 4, 5, так і ст. 13 ЦПК України, суд не був наділений повноваженнями на вихід за межі позовних вимог і ухвалювати судове рішення про задоволення позовних вимог, які не були заявлені в суді. 
Тобто у суду не було правових підстав для визнання за позивачем права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 21 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 17.05.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                 С.М. Сегеда        

                О.С. Комлева

                Т.В. Цюра