Номер провадження: 22-ц/813/2890/21 
Номер справи місцевого суду: 496/914/19
Головуючий у першій інстанції Галич О. П.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2021 року                                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Таварткіладзе О. М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря – Дерезюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 06 липня 2020 року у справі за позовом Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою загального користування (проїздом), -

встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
13 березня 2019 року, Усатівська сільська рада Біляївського району Одеської області в особі голови – Ю.І. Маковейчук (далі - позивач) звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) та третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 , в якому просила зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою загального користування (проїздом), яка знаходиться у його фактичному користуванні в межах земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 шляхом звільнення проїзду, демонтажу огорожі і металевих воріт, які загороджують проїзд та судові витрати покласти на відповідача.
Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 є землекористувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Фактичні межі його земельної ділянки у вигляді сітки рябіці та металевих воріт, встановлені таким чином, що захоплюють землі загального користування та перекривають проїзд до земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 . Рішенням Усатівської сільської ради від 26 грудня 1991 року (протокол № 8) було зобов`язано колишнього власника зазначеної земельної ділянки ОСОБА_3 звільнити проїзд шляхом демонтажу воріт та встановити їх відповідно до плану забудови. Відповідно до плану забудови зазначеної земельної ділянки, який визначений Паспортом забудови садиби в сільському населеному пункті Української ССР від 11.12.1986 р., передбачалося наявність АДРЕСА_3 для проїзду між земельними ділянками. 
30.03.2018 року Рішенням Усатівської сільської ради №861-УІІ було зобов`язано ОСОБА_1 , який є землекористувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , демонтувати встановлені перешкоди для проходу (проїзду) на земельну ділянку загального користування (проїзд), яка межує з земельною ділянкою гр. ОСОБА_2 при цьому не порушувати правил добросусідства і прав власності суміжних землекористувачів. 
З метою врегулювання земельного спору постійною комісією з питань регулювання земельних відносин, адміністративно-територіального устрою, екології та благоустрою села Усатівської сільської ради 23 травня 2018 року було проведено обстеження земельної ділянки відповідача, про що було складено відповідний Акт та рекомендовано відповідачу звільнити проїзд, демонтувати ворота та встановити їх відповідно плану. 
На день звернення до суду, земельний спір не вирішено, а відповідач не усунув перешкоди в користування земельною ділянкою загального користування (проїздом). Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 у власність чи оренду нікому не надавалась, рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою чи технічної документації із землеустрою щодо передачі зазначеної земельної ділянки у власність чи оренду Усатівською сільською радою не приймалося. 
Способи захисту прав громадян та юридичних осіб у сфері земельних відносин врегульовані ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України, відповідно позивач вправі вимагати відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Оскільки відповідач не реагує на створені ним перешкоди в користуванні земельною ділянкою загального користування (проїздом), не виконує рішення Усатівської сільської ради, позивач вимушений звернутися до суду з позовною заявою про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Біляївського районного суду м. Одеси від 06 липня 2020 року у задоволенні позову Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою загального користування (проїздом) - відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із рішенням суду 11 листопада 2020 року Усатівською сільською радою Біляївського району Одеської області подано апеляційну скаргу, відповідно до якої позивач просить суд рішення Біляївського районного суду Одеської області від 06.07.2020 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області до ОСОБА_1 про обов`язок усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою загального користування, задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим відповідно ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що відповідно до законодавства громадян с. Усатове виділялися земельні ділянки не тільки для побудови і обслуговування домоволодіння, а й для ведення особистого селянського господарства (ОСГ) у тому числі для садівництва та городництва. Так родині ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , було виділено земельну ділянку сільськогосподарського призначення 0,25 га., дані про її розташування наявні в матеріалах справи.
Для обслуговування земельної ділянки, виділеної під ОСГ з метою можливості під`їзду до них сільськогосподарської техніки, відповідно до чинного Генплану с. Усатове від 1985 році був передбачений тупиковий під`їзд з АДРЕСА_3 , який є підізною колією до трьох земельних діляно в даний час: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_5 ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) (раніше ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ).
Апелянт вказує, що саме через цей тупиковий під`їзд трактор та інша сільгосптехніка могли під`їхати і під`їжджали до городу ОСОБА_4 .
Також, позивач звертає увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що ОСОБА_3 документи на право користування землею не оформив, виділ в натурі землі у нього був тільки в акті встановлення меж забудови в будівельному паспорті в розмірі 0,06 га.
Згідно записів у погосподарській книзі № 23 Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області за ОСОБА_3 значилася земельна ділянка 0,06 га.
04.06.1999 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу продав гр. ОСОБА_6 незакінчений будівництвом будинок.
Згідно даних обліку оплати земельного податку Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області станом на 2018 рік в користуванні останнього перебувала земельна ділянка 0,06 га. Ці ж дані про розмір земельної ділянки 0,06 га, що знаходиться в користуванні ОСОБА_6 , міститься в даних погосподарської книги № 30 Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області.
Апелянт зазначає, що у 1991 році ОСОБА_3 самовільно захопив площу під`їзного тупика по АДРЕСА_3 , що межує з його земельною ділянкою, перегородив його з боку АДРЕСА_3 ) воротами.
Факт самовільного захоплення частини вулиці – під`їзного глухого кута – гр. ОСОБА_3 зафіксований матеріалами Одеського міжміського бюро технічної інвентаризації, що випливає з листа начальника відділу Управління земельними ресурсами ОСОБА_7 та копії плану-схеми земельної ділянки ОСОБА_8 , складеною співробітниками МБТІ 08.09.1991 року.
Представник Усатівської сільської ради вважає, що своїми самоправними діями ОСОБА_3 порушив право власності сільської громади на земельну ділянку – вищевказаний під`їзний тупик – і створив серйозні труднощі у використанні землі сільськогосподарського призначення сім`ї ОСОБА_4 , перегородивши воротами тупик з боку вулиці Куяльницької.
У зв`язку з викладеним, рішенням сесії Усатівської сільської ради народних депутатів № 8 від 26.12.1991 року було прийнято рішення зобов`язати ОСОБА_3 звільнити проїзд, для чого демонтувати ворота і встановити їх відповідно до плану забудови.
Представник Усатінвської сільської ради вказує, що ОСОБА_9 ворота не демонтував, однак на замок не замикав і сімя ОСОБА_4 мала можливість безперешкодно користуватися під`їздим тупиком.
Після покупки будинку ОСОБА_6 встановив над під`їздим тупиком навіс, проте це не перешкоджало проїзду трактора для оранки городів мешканців вулиці.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. За життя право власності або користування земельної ділянки ним оформлено не було.
Згідно запису у вищевказаній погосподарській книзі гр. ОСОБА_6 оселився і був прописаний в АДРЕСА_3 22-Г 17.09.1999 року зі складом сімї 4- особи, дружина і двоє неповнолітніх дітей, в тому числі син – ОСОБА_1 1982 року народження.
За період з 09.05.2016 року по 07.12.2017 року всі члени сім`ї, крім ОСОБА_1 померли. У будинку залишився проживати ОСОБА_1 , який продовжує користуватися будинком і земельною ділянкою. 
Після Смерті батька ОСОБА_1 зачинив ворота на замок та почав будувати господарську споруду на площі під`їзного тупика, чим самоправно порушив право власності сільської ради на земельну ділянку загального користування та створив неможливість сільській раді виконувати управління землею загального користування а ОСОБА_2 труднощі в обробці городу.
З огляду на вищевказане, станом на 23.05.2018 року ОСОБА_1 не тільки не виконав рішення сесії Усатівської сільської ради від 30.03.2018 року про обов`язок демонтувати встановлену перешкоду для проходу (проїзду) на земельну ділянку загального користування, що межує із земельною ділянкою ОСОБА_4 але й продовжив будівництво якоїсь споруди на проїзній частині тупик. Даний факт зафіксований Актом постійної комісії Усатівської сільської ради з писань регулювання земельних відносин, адміністративно-територіального устрою, екології та благоустрою села.
Апелянт не погоджується з твердженням суду щодо пред`явлення позову до неналежного відповідача ОСОБА_1 , оскільки в жодній статті закону не вказано, що відповідачем за позовом про усунення порушених прав повинен бути тільки власник або землекористувач. Відповідачем може і повинен бути той, хто своїми діями порушує права іншої особи.
Таким чином, позивач вважає, що саме ОСОБА_1 мешканець будинку по АДРЕСА_1 , порушував і порушує після смерті батька ОСОБА_6 з грудня 2017 року право власності територіальної громади Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області на землю загального користування, і саме він повинен відповідати за позовом сільської ради про усунення перешкод у користуванні власністю територіальної громади.
Також. апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції про відсутність вказаних порушень прав сільської ради у позові є таким, що не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 своїми діями незаконно позбавив сільську раду права власності на землю, що знаходиться в комунальній власності і за законом не підлягає передачі в приватну власність або користування.
Щодо строків позовної давності позивач зазначає, що вказаний термін слід відраховувати з 30 березня 2018 року, оскільки саме рішення Усатівської сільської ради № 861-УІІ було зобов`язано ОСОБА_1 припинити самоуправні дії. Що порушують право власника сусідньої земельної ділянки ОСОБА_2 користуватися під`їздим тупиком. З огляду на зазначене, строки позовної давності позивачем пропущено не було.
Також апелянт зазначив, що свідчення сусідів відповідача не повинні прийматись судом оскільки суперечать нормам чинного законодавства та не стосуються обставин, що є предметом спору.
Позивач звертає увагу на те, що у рішенні суду першої інстанції правильно встановлено статус проїзду по АДРЕСА_5 », проте судом не надано оцінки тому факту. Що «під`їзний тупик по суті є вулицею», що не підлягає передачі в приватну власність, в силу чого зобов`язаний був застосувати ст. 83 Земельного Кодексу України, а не вказувати в своєму рішенні, що під`їзний тупик входить до складу земельної ділянки ОСОБА_3 .

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
22 квітня 2021 року представником ОСОБА_1 – адвокатом Ровковим С.О. було надано пояснення (заперечення) на апеляційну скаргу.
Представник відповідача зазначає, що за ОСОБА_1 не зареєстровано право власності на будь-яке нерухоме майно, та відповідач так само як і інші 3-є осіб, зокрема і неповнолітні діти лише проживають за адресою домоволодіння: АДРЕСА_3 .
ОСОБА_1 вважає себе неналежним відповідачем у даній справі.
Також відповідач вказує, що на місці уявного проїзду, розташований будинок, господарські будівлі, гараж та огорожі (фото додає).
04.06.2021 року представником ОСОБА_1 подано клопотання про залучення доказів. В поданому клопотанні представником зазначено, що відповідач ОСОБА_1 не є власником домоволодіння та прилягаючих споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , жодного відношення до будівництва 30-річної давності за даною адресою ніколи не мав, а відтак є неналежним відповідачем по справі.
Надає суду витяг із спадкового реєстру № 64507213 від 26.04.2021 року згідно якого, після смерті ОСОБА_6 , який був власником домоволодіння, жодних спадкових справ не відкривалось та жодних свіжоцтв про право власності на спадщину не видавалось.
Також, представником відповідача надано заяву ОСОБА_1 про зняття з реєстрації місця проживання за адресою: с. Усатове, Біляївського району Одеської області від 06.05.2021 року.
Представник відповідача обгрунтовує неможливість надання вказаних доказів суду у звязку з їх відсутністю на момент ухваленні рішення судом першої інстанції.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року провадження у справі за апеляційною скаргою Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 06 липня 2020 року у справі за позовом Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою загального користування (проїздом) було відкрито.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.12.2022 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду на 22 квітня 2021 року о 10:45 год.
22 квітня 2021 року розгляд справи було відкладено на 10.06.2021 року на 11:50 год за клопотанням ОСОБА_2 
10.06.2021 року в судове засідання зявився представник позивача – адвокат Леонов Т.О., апеляційну скаргу підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Також в судовому засідання зявився представник відповідача ОСОБА_6 – адвокат Ровков С.О., просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності її учасників.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.
Судом встановлено, що рішенням Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області «Про перейменування вулиць та провулків в с. Усатово» за № 104-УІІ від 09.02.2016 року вулицю Щорса була перейменовано на вулицю Куяльницька. (а.с. 5)
Згідно наказу радгоспу імені С.М. Кірова № 188 від 15 травня 1986 року громадянину ОСОБА_3 була виділена земельна ділянка площею 0,06 га. в АДРЕСА_1 . (а.с. 15)
Згідно виписки із рішення виконкому Усатівської сільської ради народних депутатів від 04 вересня 1986 року (Протокол № 9) ОСОБА_3 було виділено зазначену вище земельну ділянку під раніше збудований на ній будинок за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 9)
Згідно рішення сесії Усатівської сільської ради від 26 грудня 1991 року (Протокол №8) громадянину ОСОБА_3 була виділена земельна ділянка площею 0,05 га. для утримання житлового будинку та господарських будівель, АДРЕСА_1 (а.с. 11).
У висновку головного архітектора Біляївського району виконавчого комітету Біляївської районної ради народних депутатів від 17 грудня 1991 року, який був направлений до виконкому Усатівської сільської ради народних депутатів та до прокуратури Біляївського району зазначено, що згідно діючого генерального плану села Усатове, розробленого у 1985 році, наскрізний проїзд з АДРЕСА_3 не передбачений, а має функції під`їзного «тупика» до трьох будинків, серед яких останнім є будинок ОСОБА_3 (а.с. 67)
З листа Одеської обласної державної адміністрації за № 422 від 20.11.1992 року вбачається, що до Одеської обласної державної адміністрації звернувся з клопотанням ОСОБА_3 з питання встановлених спірних меж і користування земельною ділянкою для індивідуального будівництва. Вказаним листом Одеська обласна державна адміністрація фактично підтвердила та погодила висновки головного архітектора Біляївського району. (а.с. 68)
Згідно договору купівлі - продажу від 04 червня 1999 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_6 купив житловий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1 (а.с. 78).
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 79).
Рішенням Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області № 861-УІІ від 30.03.2018 року ОСОБА_1 зобов`язано демонтувати встановлену перешкоду для проходу (проїзду) на земельну ділянку загального користування, яка межує із земельною ділянкою ОСОБА_2 , що перебуває у його приватній власності, не порушувати правил добросусідства та прав власності суміжних земельних ділянок та землекористувачів (а.с. 10).
Актом встановлення фактів проїзду на земельній ділянці по АДРЕСА_1 від 23.05.2018 року – ОСОБА_1 було рекомендовано до 01.09.2018 року привести у дію рішення Усатівської сільської ради від 26.12.1991 року за № 8 згідно якого звільнити проїзд, демонтувати ворота та встановити їх відповідно до плану забудови (а.с. 6-7).
Згідно роздруківки з інформаційного інтернет - ресурсу « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та фото земельної ділянки і будинку по АДРЕСА_1 є «тупиковою» та закінчується перед будинками АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 . З фото № 2 вбачається, що за будинком АДРЕСА_6 ОСОБА_2 , а за ним і будинок з господарськими будівлями ОСОБА_2 . Крім того, ОСОБА_2 має безперешкодний доступ до свого будинку та городу з АДРЕСА_4 , власне на якій і розташований його будинок, що він підтвердив у судовому засіданні (а.с. 85-87).
У колективній заяві власників та мешканців сусідніх будинків АДРЕСА_8 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_8 від 02 березня 2020 року, які розташовані на АДРЕСА_1 , зазначили, що: «На території земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться будинок з господарськими будівлями. Дана вулиця не проїзна, а тупикова. Жодного проїзду по території зазначеної земельної ділянки та будинку з господарськими будівлями ніколи не було. Вони категорично проти будь-якого проїзду, по території земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на якій розташований будинок з господарськими будівлями. Крім того, вказано-92, що громадянин ОСОБА_2 , має безперешкодний доступ та проїзд до своєї земельної ділянки та будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_10 саме зі сторони АДРЕСА_10 » (а.с. 88-92).

Мотивувальна частина
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.
Відповідно до положень ст.13,14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Відповідно дост. 19 Конституції України, посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Земельний кодекс Української РСР від 08.07.1970 року встановлював безстрокове і тимчасове користування землею (стаття 15). Землекористувачами визначалися: колгоспи, радгоспи, інші сільськогосподарські державні, кооперативні, громадські підприємства, організації і установи; промислові, транспортні, інші несільськогосподарські державні, кооперативні, громадські підприємства, організації та установи; громадяни.
Поняття "користування землею" у Земельному кодексі Української РСР від 18.12.1990 року (стаття 7) поряд з постійним (без заздалегідь встановленого строку) передбачало тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до десяти років). Користування землею на умовах оренди для сільськогосподарських цілей, як правило, мало бути довгостроковим. Для ведення селянського (фермерського) господарства земля надавалася в оренду районною, міською радою (частина третя статті 8). У зазначеному кодексі з`явилася нова форма володіння землею: довічне успадковуване володіння, яке надавалося громадянам, зокрема, для ведення селянського (фермерського) господарства, ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання і т. ін., та постійне володіння, яке надавалося колгоспам, радгоспам, іншим державним, кооперативним, громадським підприємствам, установам і організаціям, релігійним організаціям.
Аналіз правових норм Земельного кодексу України в редакції від 13.03.1992 року дає підстави зробити висновок, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.
Як зазначено в п.5.5 рішення Конституційного Суду України від 09.11.2011 року N 14-рп/2011 наведені положення Земельного кодексу України в редакції від 13.03.1992 року, Декрету Про приватизацію земельних ділянок 26.12.1992 року №15-92, зміст зазначених указів Президента України свідчать, що в приватну власність громадян було передано земельні ділянки, які використовувалися ними для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва. Отже, названими нормативно-правовими актами держава врегулювала питання постійного землекористування шляхом передачі земельних ділянок у приватну власність громадян. Тому громадяни набули права приватної власності щодо зазначених земельних ділянок на підставі наведених положень Земельного кодексу України в редакції від 13 березня 1992 року, Декрету, зазначених указів Президента України за рішеннями відповідних місцевих рад та районних державних адміністрацій.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.11.2011 року N 14-рп/2011 пункт 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-III щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення визнано неконституційним.
Згідно ч.1 ст. 83 ЗК України (в редакції від 25.10.2001 року) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування (ч.2 ст. 83 ЗК України).
Відповідно до ч.1 ст. 116 ЗК України (в редакції від 25.10.2001 року) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.
Згідно ч.2 ст.116 ЗК України (в редакції від 25.10.2001 року) набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
У відповідності до ст.125 ЗК України (в редакції від 25.10.2001 року) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначає, що самовільне зайняття земельної ділянки – будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 212 ЗК України (в редакції від 25.10.2001 року) самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
В пунктах 3 і 4 рішення Конституційного суду України від 09.11.2011 року N 14-рп/2011 зазаначено, що відповідно до частини другої статті 382 Цивільного кодексу України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Згідно зі статтею 19 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" від 29 листопада 2001 року N 2866-III спільне майно співвласників багатоквартирного будинку складається з неподільного та загального майна. Неподільне майно перебуває у їхній спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно - у спільній частковій власності.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.
Відповідно до статті 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.
У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).
Стаття 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначає, що до об`єктів благоустрою населених пунктів належать території загального користування, у тому числі вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки.
Згідно з пунктом 9 частини першої, частини другої статті 21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" огорожі є різновидом малих архітектурних форм та є елементом благоустрою. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.
Відповідно до пунктів 1-3 частини другої статті 17 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" громадяни у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані утримувати в належному стані об`єкти благоустрою (їх частини), що перебувають у їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою території населеного пункту прилеглу до цих об`єктів територію; дотримуватися правил благоустрою території населених пунктів; не порушувати права і законні інтереси інших суб`єктів благоустрою населених пунктів.
Затвердження правил благоустрою територій населених пунктів відповідно до статті 10 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" належить до повноважень сільських, селищних і міських рад та їх виконавчих органів у сфері благоустрою населених пунктів. Розроблення таких правил та їх затвердження здійснюється відповідно до норм Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та Закону України "Про благоустрій населених пунктів".
Згідно із статтею 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів та вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом.
Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.
Відповідач — це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Рішенням Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області № 861-УІІ від 30.03.2018 року ОСОБА_1 зобов`язано демонтувати встановлену перешкоду для проходу (проїзду) на земельну ділянку загального користування, яка межує із земельною ділянкою ОСОБА_2 , що перебуває у його приватній власності, не порушувати правил добросусідства та прав власності суміжних земельних ділянок та землекористувачів (а.с. 10).
Актом встановлення фактів проїзду на земельній ділянці по АДРЕСА_1 від 23.05.2018 року – ОСОБА_1 було рекомендовано до 01.09.2018 року привести у дію рішення Усатівської сільської ради від 26.12.1991 року за № 8 згідно якого звільнити проїзд, демонтувати ворота та встановити їх відповідно до плану забудови (а.с. 6-7).
Вказані рішення Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області ОСОБА_1 не виконано.
Апеляційний суд відхиляє доводи відповідача ОСОБА_1 щодо відсутності з його сторони будь-якого порушення суб`єктивного права позивача з огляду на сам факт не заперечення ним, як у суді першої інстанції так і апеляційної інстанції відповідно до пояснень наданих суду 21.04.2021 року щодо проживання у будинку за адресою АДРЕСА_3 .
Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта щодо подання заяви про зняття ОСОБА_1 з реєстрації за вищевказаною адресою, оскільки суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції на момент його ухвалення, а надана суду заява датована 06.05.2021 року, тобто пчерез рік після ухвалення оскаржуваного рішення Біляївського районного суду Одеської області.
У відповідності до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.
Згідно з ст.373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.
У разі порушення цього права власник має право на підставі ст. 391 ЦК України вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
З аналізу змісту вищенаведених норм вбачається, що право пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою виникає за наявності права приватної власності або права користування земельною ділянкою та наявності перешкоди у здійсненні права власності земельною ділянкою.
За таких обставин, оскільки внаслідок існування на проїзді загального користування, що проходить до будинку позивача, знаходяться межі земельних ділянок відповідача, ОСОБА_2 позбавлений можливості вільно користуватися цією дорогою та здійснювати під`їзд нею до свого володіння, тому саме у такий спосіб їй відповідачем чиняться перешкоди у користуванні його майном.
А тому слід захистити порушене право позивача шляхом усунення цих перешкод, у зв`язку із чим позовні вимоги слід задовольнити.
Статтями 90, 91 ЗК України передбачено перелік прав та обов`язків власників земельних ділянок, відповідно до яких власники мають право, зокрема, самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Власники земельних ділянок зобов`язані додержуватись вимог законодавства про охорону довкілля; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства.
Зміст добросусідства визначений статтею 103 ЗК України, відповідно до частини першої якої власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).
Згідно ч. 2 ст. 103 ЗК України: власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
Відповідно до ч. 3 статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо)».
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Згідно зі статтею 153 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав; застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до статті 211 ЗК України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства, зокрема, за такі порушення як самовільне зайняття земельних ділянок.
Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (стаття 212 ЗК України).
Частина четверта статті 376 ЦК України передбачає, якщо власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок.
Самочинним є будівництво, яке здійснюється на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (частина перша статті 376 ЦК України).
Встановивши з поданих сторонами доказів, що відповідач  ОСОБА_6  разом з сім`єю проживає за адресою  АДРЕСА_3 , самовільно зайняв частину земельної ділянки, що знаходиться на балансі Усатівської сільської ради, та є об`єктом загального користування, без погодження з власником і отримання дозвільної документації від органів державного архітектурно-будівельного контролю збудували на ній металеву конструкцію (навіс).
У будинку відповідач проживає, даний факт не заперечує а тільки підтверджує.
Колегія судді дійшла висновку про необхідність часткового задоволення позову та зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою загального користування (проїздом), яка знаходиться у його фактичному користуванні в межах земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 шляхом звільнення проїзду, демонтажу і металевих воріт, які загороджують проїзд.
Судом апеляційної інстанцій також враховано подані фотографії, оскільки на фотознімках, які подані обома сторонами, зображена металева конструкція і факт її будівництва відповідачем не заперечується.

Щодо строків позовної давності на звернення до суду з відповідним позовом 
Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому, частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).
Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до судом. Положення ч. 1 ст. 261 ЦК України регламентують, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушения свого про особу, яка його порушила.
Згідно статті 261 ЦК України, початок перебігу строку позовної давності пов`язусться не лише з моментом, коли особі, яка звертасться за захистом свого права або iнтepecy,стало відомо про порушення свого права чи про особу, яка його порушила, а також така особа могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (Дане узгоджусться з практикою Верховного Суду у постанові від 15.05.2018p. по справі №916/2403/16).
Таким чином, момент початку перебігу строку позовної давності у контексті ч. 1 статті 231 ЦК України збігається з моментом обізнаності особи про порушення п права або об`єктивної можливості довідатись про обставини порушення і прав. Зазначена правова позиція визначена у постанові Великої палати Верховного Суду від 2018 р. у справі №372/о3615-ц. Зокрема, Касаційний суд вказав наступне: «Зазначене свідчить про неправильність застосування судом ч. 1 ст. 261 ЦК України, оскільки за змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої ст. 261 ЦК не містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак бов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушения права, покладається на позивача.
Негаторний позов – це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює в користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути наявні перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від учинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямовано на усунення порушень прав власника, не пов`язаних із позбавленням його володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц).
Відповідно до висновків викладених у постанові ВС від 15.08.2018 у справі № 554/4456/17, та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 607/15489/15-ц, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, тому цей позов може бути пред`явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення. Що також викладено у пункті 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».
З огляду на те, що  Усатівська сільська рада Біляївського району Одеської області в особі голови – Ю.І. Маковейчук (далі - позивач) звернулись до суду з позовом до  ОСОБА_1 (далі - відповідач) та третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору:  ОСОБА_2 , в якому просила зобов`язати  ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою загального користування (проїздом), порушив право власності сільської громади на земельну ділянку – вищевказаний під`їзний тупик, поданий позов є негаторним, та відповідно позовна давність не застосовується.

Слід також зазначити, що європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, $ 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвiсаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції). (dec.): Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) (ВП). 8 41. Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається,

СУДОВІ ВИТРАТИ
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).
Оскільки колегія суддів задовольнила апеляційну скаргу, позовні вимоги у повному обсязі судові витрати підлягають відшкодуванню.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:
Апеляційну скаргу Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області – задовольнити частково.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 06 липня 2020 року – скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою загального користування (проїздом) – задовольнити частково.
Зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою загального користування (проїздом), яка знаходиться у його фактичному користуванні в межах земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 шляхом звільнення проїзду, демонтажу і металевих воріт, які загороджують проїзд.
Стягнути ОСОБА_1 на користь Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі (1921 + 3153) – 5074,0 грн.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 16.06.2021 року.
Головуючий:                                                                                О. В. Князюк
Судді:                                                          С.О. Погорєлова
О. М. Таварткіладзе