Постанова 
Іменем України 
 
20 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 569/933/18
провадження № 61-23315св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,  Коротенка Є. В., 
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: міський голова м. Рівне, ОСОБА_3 , 
треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Тищук Катериною Павлівною, на постанову Рівненського апеляційного суду від    24 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О.,        Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М.,
 
ВСТАНОВИВ: 
Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У січні 2018 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до міського голови м. Рівне, ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування розпорядження міського голови, визнання угоди недійсною.
Позовна заява мотивована тим, що 16 жовтня 1998 року між ОСОБА_6 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_4 , яка діяла від імені та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 укладено біржову угоду купівлі-продажу нерухомості, згідно якої продано квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .
Вважають, що вказана угода укладена з порушенням чинного на той час законодавства, у тому числі з порушенням особистих немайнових прав неповнолітніх дітей, оскільки на момент укладення угоди ОСОБА_1 було 15 років, а ОСОБА_2 - 12 років. Своєї згоди на продаж квартири вони не надавали. Крім того, договір укладений без згоди органу опіки і піклування, а тому підлягає визнанню недійсним на підставі статті 48 ЦК 1963 року. 
Лише у вересні 2017 року вони дізналися, що 09 жовтня 1998 року міським головою м. Рівне було прийняте розпорядження № 1962, згідно пункту 2 якого було надано дозвіл на продаж спірної квартири.
Заявники посилаються на те, що строк позовної давності ними не пропущений, оскільки з позовними вимогами вони звернулись з моменту, коли дізнались про порушене право. Об`єктивної можливості дізнатися раніше про наявність оспорюваної угоди та порушення своїх прав вони не мали.
Вважають, що розпорядження міського голови є протиправним, оскільки ним порушено їх право власності, так як власниками спірної квартири були неповнолітні, а посадові особи органів місцевого самоврядування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня  2019 року позов задоволено.Визнано протиправним та скасовано розпорядження міського голови м. Рівне № 1962 від 09 жовтня 1998 року в частині «Дозволити продаж квартири АДРЕСА_1 , частина якої належить неповнолітнім                ОСОБА_1 , 1982 року народження, ОСОБА_2 , 1986 року народження». Визнано недійсною біржову угоду купівлі-продажу нерухомості зареєстровану 16 жовтня 1998 року на Універсальній товарно-майновій біржі «Ринг» за реєстровим № 314/276н-98. Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 .
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що розпорядження міського голови м. Рівне № 1962 від 09 жовтня 1998 року є протиправним і підлягає скасуванню, оскільки підстав для надання згоди на відчуження єдиного жила неповнолітніх не було. Надання протиправного розпорядження на відчуження квартири порушило житлові права неповнолітніх, які були власниками спірного житла, і укладення біржової угоди на підставі цього розпорядження порушило їх права, у зв`язку із чим вона є недійсною. Позивачами не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення своїх прав вони дізналися лише у вересні              2017 року. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Рівненського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року апеляційні скарги представника ОСОБА_5 - адвоката Поліщук Т. С., ОСОБА_3 задоволено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Апеляційний суд, врахувавши відсутність дозволу органу опіки і піклування на продаж квартири, а також відсутність нотаріального посвідчення при укладенні біржової угоди купівлі-продажу нерухомості, погодився з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог. Проте оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про пропуск позивачами строку позовної давності для звернення до суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У грудні 2019 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Тищук К. П. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Касаційна скарга мотивована тим, що даючи згоду на відчуження житла неповнолітніх, орган опіки та піклування не з`ясував належним чином всіх обставин справи, таке з`ясування було формальним і жодним чином не були враховані та захищені права та інтереси неповнолітніх. Також не були дотримані вимоги закону щодо нотаріального посвідчення біржової угоди купівлі-продажу нерухомості. Про факт відчуження спірної квартири позивачі дізналися тільки у вересні 2017 року, коли вирішили її продати. До того часу були впевнені, що вказана квартира належить їм, вважали, що в ній тимчасово проживає брат їх матері та оплачує комунальні послуги.
Короткий зміст відзивів на касаційну скаргу та узагальнення їх доводів
У лютому 2020 року до суду надійшов відзив представника ОСОБА_5 - адвоката Поліщук Т. С. на касаційну скаргу, у якому остання просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін, посилаючись на те, що 05 травня 1997 року ОСОБА_4 була виписана з дітьми зі спірної квартири, постійно проживала та мала у власності квартиру у м. Рибниця в Республіці Молдові, наміру повертатися в Україну не мала, оскільки з 1997 року вона та позивачі постійно проживають у м. Москва Російської Федерації. Суд апеляційної інстанції правильно встановив, що позивачами не доведено факт, що з настанням повноліття вони не могли дізнатися про порушення своїх прав, оскільки ОСОБА_1 18 років виповнилося у 2000 році, а ОСОБА_2 - у 2004  році. З вказаного часу позивачі досягли повноліття і не були обмежені у праві знати про стан своїх майнових прав. 
У вересні 2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_4 на касаційну скаргу, у якому остання просить касаційну скаргу задовольнити, постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. Зазначала, що наміру відчужувати спірну квартиру своєму брату відповідачу ОСОБА_3 вона не мала, дозволила йому проживати в квартирі та фіктивно переоформила право власності на нього для отримання ним субсидій на оплату комунальних послуг. Позивачі не знали про вказану домовленість, фактично про порушення своїх прав дізнались лише в 2017 році.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 569/933/18 та витребувано її з Рівненського міського суду Рівненської області. 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У вересні 2020 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 16 червня 1995 року Першою Рівненською державною нотаріальною конторою був посвідчений за р.№ 1-2400 договір міни, на підставі якого ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 стали власниками квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до укладеного договору міни кожному з позивачів належало по 1/4 частки квартири. 
28 жовтня 1995 року ОСОБА_7 подарував свою 1/4 частку вказаної квартири ОСОБА_4 .
Розпорядженням міського голови м. Рівне від 09 жовтня 1998 року № 1962 (пункт другий) надано дозвіл на продаж спірної квартири, частина якої належить неповнолітнім ОСОБА_1 , 1982 року народження,    ОСОБА_2 , 1986 року народження.
Підставою для прийняття даного розпорядження були заява ОСОБА_4 , заяви ОСОБА_1 , документи щодо наявності житла в м. Рибниця, акт обстеження житлово-побутових умов сім`ї у м. Рибниця.
ОСОБА_1 зазначала, що заяву про надання згоди на продаж квартири в жовтні 1998 року не писала і на той час перебувала у Республіці Молдова на навчанні. Вказана заява не містить підпису.
16 жовтня 1998 року ОСОБА_6 , діючи від імені ОСОБА_4 ,               ОСОБА_1 , ОСОБА_2 уклала біржову угоду купівлі-продажу нерухомості, відповідно до якої продала квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 .
21 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О. В. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 48 ЦК Української РСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.
 
Згідно зі статтею 145 КпШС України опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами, зокрема, є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації, відмова від належних підопічному майнових прав, поділ майна, поділ або обмін жилої площі, видача письмових зобов`язань тощо. Органи опіки і піклування вправі,  якщо це необхідно для захисту інтересів підопічних, обмежити право одного з батьків або опікуна (піклувальника) розпоряджатися вкладом, внесеним будь-ким на ім`я підопічного. 
За приписами статті 60 цього Кодексу, захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень.
Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що права неповнолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 при укладенні біржової угоди купівлі-продажу нерухомості у 1998 році були порушені.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Таким способом може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Разом з тим, згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
 
Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.
 
Згідно з вимогами статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і переривання перебігу строків позовної давності встановлюються і статтями 78 і 79 цього Кодексу.
Апеляційний суд, виходячи з порівняльного аналізу термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 ЦК України, а також «дізналася» або «повинна була дізнатися», зазначених у статті 76 ЦК Української РСР 1963 року, дійшов висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Судом апеляційної інстанції встановлено факт істотного пропуску  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  строку позовної давності без поважних причин. Так, позивачі оспорюють біржову угоду купівлі-продажу нерухомості, укладену 16 жовтня 1998 року, а з позовом останні звернулися 22 січня 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності більше ніж на 15 років.
При цьому суд врахував і те, що у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність.
Вказані особи мали об`єктивну можливість довідатися про факт набуття права власності на вказану квартиру ОСОБА_3 у 1998 році. При цьому, апеляційний суд врахував, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , виповнилось 18 років, станом на 2000 року та 2004 року відповідно. Таким чином, з вказаного часу позивачі досягли повноліття і не були обмежені у праві знати про стан своїх майнових прав.
Доводи позивачів, що про порушення своїх прав вони дізналися у вересні 2017 року, спростовується встановленими апеляційним судом обставинами і дослідженими під час розгляду справи доказами, яким надано належну правову оцінку. Жодних поважних причин, які б перешкоджали позивачам дізнатися про ці обставини, судами не встановлено.
Оскільки  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропуск строку позовної давності.
Підстав для поновлення пропущеного строку апеляційним судом не встановлено.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження судом апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Частиною третьою статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Тищук Катериною Павлівною, залишити без задоволення.
Постанову Рівненського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                           В. С. Жданова

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко