Ухвала
ІменемУкраїни
19 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 127/2532/20
провадження№ 51- 1839 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційногокримінального суду у складі:
головуючого                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 ,            ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника           ОСОБА_4 навирок Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 28 січня 2021 року щодо ОСОБА_5 ,       ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя                        АДРЕСА_1 , раніше не судимого. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком  Вінницькогоміського суду Вінницької області від 29 вересня 2020 року  ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.
Ухвалою Вінницькогоапеляційного суду від 28 січня 2021 року вирок щодо   ОСОБА_5  залишено без змін.
ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він допустив порушення пп. «б» п. 2.9, п. 17.3 Правил дорожнього руху (далі – ПДР), що відповідно до висновку автотехнічної та транспортно–трасологічної експертизи № 720 від 14 листопада 2019 року перебувають у причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме із спричиненням потерпілим особам смерті та тілесних ушкоджень середньої тяжкості, за таких обставин. 
ОСОБА_5 , успішно склавши практичний та теоретичний іспити на знання ПДР та навиків керування транспортними засобами і отримавши в 1989 році посвідчення водія категорії «В», достовірно знаючи та усвідомлюючи те, що керувати транспортними засобами у хворобливому стані заборонено, періодично керував автомобілями, легковажно ставлячись до можливого настання негативних наслідків такого небезпечного керування.
Так, ОСОБА_5 , отримавши в 1993 році під час дорожньо-транспортної пригоди тілесні ушкодження, що призвели до погіршення зору та його втрати на правому оці, погіршення стану здоров`я інших органів, отримавши інвалідність першої групи, продовжив систематичне керування транспортними засобами, усвідомлюючи небезпечність таких дій для інших учасників дорожнього руху.
За вироком суду,     ОСОБА_5 19 жовтня 2019 року о 13:05, перебуваючи у хворобливому стані, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ 2106 і  рухаючись по вул. Тімірязєва у м. Вінниці в напрямку вул. Стрілецької, наближаючись до переїзду трамвайних колій, не впевнився у безпечності подальшого руху і не надав перевагу  руху трамваю за маршрутом № 6 Залізничний вокзал — Вишенька,реєстраційний номер №277, який рухався в напрямку мікрорайону «Вишенька», та допустив зіткнення із вказаним трамваєм.
У результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ВАЗ 2106  ОСОБА_6 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди, а пасажир автомобіля ВАЗ 2106 ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник           ОСОБА_4 в інтересах           ОСОБА_5 ставить питання про перегляд оскаржуваних судових рішень на підставі невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість. Просить судові рішення змінити в частині призначеного покарання та призначити           ОСОБА_5 передбачене ч.2 ст. 286 КК покарання, яке за своїм розміром є мінімальним, і на підставі положень ст. 75 КК звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. 
Наобґрунтування своїх доводів у частині невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого захисник у скарзі зазначає про те, що:
? судом не враховано того, що обвинувачений під час розгляду провадження в суді першої інстанції визнав вину в повному обсязі, неодноразово просив вибачення у потерпілих та  надавав їм матеріальну допомогу;
? суд, призначаючи покарання, безпідставно врахував те, що  ОСОБА_5 не вперше притягується до кримінальної відповідальності, оскільки відповідно до вимог ст. 89 КК він є особою, раніше не судимою;
? судом необґрунтовано не враховано інших обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме його вік, стан здоров`я, те, що він має важкі хронічні захворювання, є інвалідом першої групи, що його дохід складається лише  з пенсії по інвалідності, з якої він продовжує перераховувати щомісячно кошти на відшкодування завданої потерпілим шкоди, та не має можливості через вік отримати в банку кредитні кошти;
? непереконливими є висновки суду щодо наявності претензій матеріального чи морального характеру з боку потерпілих, оскільки жодною зі сторін потерпілих не було заявлено в суді таких вимог, розмір заподіяної шкоди не заявлявся та судом не визначався;
? суд не врахував показання обвинуваченого про те, що сісти за кермо автомобіля примусив його потерпілий, а також думку потерпілої ОСОБА_8 щодо призначення несуворого покарання, про перерахування коштів щомісяця їй обвинуваченим, який у неї просив вибачення та щодо призначення несуворого покарання.
Крім того, захисник вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про те, що обвинувачений не втрачав свідомості, так як зміг втекти з місця події та подолати  досить значну відстань, оскільки ця обставина не була предметом дослідження відповідної судової експертизи. Стверджує, що показання обвинуваченого в цій частині судом належним чином не було спростовано, оскільки обвинувачений лише повідомив про свої відчуття щодо втрати свідомості та жодним чином не намагався уникнути відповідальності.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції, не зазначив в ухвалі висновків у частині допущення судом першої інстанції порушень та не надав мотивованої відповіді на всі доводи апеляційної скарги сторони захисту. 
Мотиви Суду
Висновки суду про доведеність винуватості           ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисником не оскаржуються.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі — КПК) перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не наділений повноваженнями досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Як убачається зі змісту касаційної скарги, на думку захисника, в матеріалах провадженняне досліджено обставин на підтвердження втрати свідомості обвинуваченим під час керування транспортним засобом шляхом проведення відповідної експертизи, також не враховано, що обвинувачений сів за кермо автомобіля на прохання потерпілого. Отже, захисник, надаючи свою оцінку доказам, у скарзі заперечує правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, ставить питання про дослідження доказів, що в силу статей 433, 438 цього Кодексу не відноситься до підставдля скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції та виходить за межі його перегляду. 
Доводи у скарзі щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, на думку Суду, є необґрунтованими на таких підставах.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. 
Як убачається з вироку, посилаючись на положення ст. 65 КК та роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував відсутність обтяжуючих покарання обставин, дані про його особу, який у силу положень ст. 89 КК не має судимості, за місцем проживання характеризується позитивно.
Водночас судом також враховано:
? ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК належить до категорії тяжких злочинів;
? дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР, завдану злочином шкоду потерпілим не відшкодував.
При цьому суд першої інстанції не встановив пом`якшуючих покарання обставин та зазначив у вироку про те, що у обвинуваченого відсутнє щире каяття та шкоди потерпілим він не відшкодував, що підтверджується показаннями ОСОБА_5 , який заперечив умисне порушення ним  ПДР, тапоказаннями потерпілої ОСОБА_8 про те, що обвинувачений їй відшкодовує щомісячно по 300-400  грн, перерахував близько 3000 грн, матеріальну допомогу на поховання сина не надавав, вибачення попросив через декілька тижнів після ДТП, а потерпіла ОСОБА_9 повідомила про те, що обвинувачений не вчинив жодних дій щодо відшкодування шкоди, лише пообіцяв за можливості її відшкодувати. Суд у вироку також зазначив, що наявні копії чеків про перерахування коштів не доводять факту відшкодування завданого збитку, оскільки потерпілі вказали на наявність претензій матеріального характеру до обвинуваченого.
Стан здоров`я та наявність інвалідності в обвинуваченого суд не врахував як пом`якшуючу покарання обставину, оскільки ці обставини є складовими ознаками, що утворили об`єктивну сторону вчиненого ним кримінального правопорушення. При цьому суд у вироку також зазначив, що відповідно до довідки МСЕК ОСОБА_5 є інвалідом першої групи (по зору) і потребує сторонньої допомоги, а також що обвинувачений був обізнаний про пряму заборону ПДР керувати транспортним засобом за наявності вказаного захворювання.
З урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, особи обвинуваченого, тяжких незворотних наслідків вчинення злочину ? смерті потерпілого та завдання шкоди здоров`ю іншій особі, відсутності пом`якшуючих покарання обставин, відсутності щирого каяття та усвідомлення протиправності своїх дій суд першої інстанції дійшов висновку, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів буде покарання у виді позбавлення волі з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки саме таке покарання досягне мети, передбаченої ст. 50 КК.
Як убачається із вироку, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання, оскільки у провадженні встановлено переконливі обставини щодо керування ОСОБА_5 транспортним засобом у хворобливому стані всупереч вимог ПДР.
У суді апеляційної інстанції кримінальне провадження переглядалось за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , під час розгляду якого суд належним чином перевірив й спростував доводи апеляційної скарги сторони захисту, які аналогічні доводам касаційної скарги.
Так, захисник в апеляційній скарзі не погоджувалася з вироком суду першої інстанції  у зв`язку з призначенням обвинуваченому суворого покарання, просила застосувати до нього положення ст. 75 КК та зазначала про те, що судом не було достатньо враховано пом`якшуючих покарання обставин та даних про особу ОСОБА_5 , який у силу положень ст. 89 КК не судимий, визнав свою вину, просив вибачення у потерпілих, є особою пенсійного віку, має поганий стан здоров`я, щодо нього відсутні претензії зі сторони потерпілих, та який, незважаючи на відсутність цивільних позовів, відшкодував шкоду.
Як убачається з ухвали, суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими вище наведені доводи апеляційної скарги та  зазначив про те, що  суд першої інстанції при призначенні покарання врахував та зазначив, що в силу ст. 89 КК   ОСОБА_5 не має судимості, що не суперечить вимогам чинного законодавства, мотивував свої висновки щодо відсутності обставин, які пом`якшують покарання, тим, що стан здоров`я не оцінює як пом`якшуючу обставину, оскільки це є однією зі складових, що утворили об`єктивну сторону злочину, проаналізував питання щодо відшкодування шкоди з урахуванням пояснень обвинуваченого, потерпілих та дійшов висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі.
При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутність пом`якшуючих  і обтяжуючих покарання обставин, дані про особу обвинуваченого, який не має судимості, позитивно характеризується, має інвалідність першої групи. 
За змістом ухвали суду апеляційної інстанції, під час апеляційного розгляду встановлено, що обвинувачений відшкодовував шкоду потерпілим  з грудня 2019 року по вересень 2020 року та пояснював, що через хворобу припинив відшкодування коштів. При цьому суд в ухвалі вказав, що призначене обвинуваченому покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, оскільки характер та мотиви допущених порушень ПДРсвідчать про його безвідповідальне ставлення до керування транспортним засобом, нехтування ПДР та безпекою інших учасників дорожнього руху.
Суд апеляційної інстанції також обґрунтовано врахував практику Європейського суду з прав людини та зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі (рішення ЄСПЛ у справі «О?Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року).
Урахувавши дані про особу обвинуваченого, обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, настання тяжких наслідків ? смерть потерпілого, думки потерпілих, суд апеляційної інстанції  дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК.
В ухвалі суд апеляційної інстанції також зазначив, що під час апеляційного розгляду кримінального провадження потерпіла ОСОБА_8  наполягала на призначенні ОСОБА_5 суворого покарання, вказуючи, що внаслідок вчиненого ним кримінального правопорушення загинув її син, а це є для неї непоправимою втратою на все життя, що обвинувачений жодних дій щодо відшкодування завданої  їй шкоди не вчиняв і не вчиняє; потерпіла ОСОБА_9 щодо покарання покладалася на розсуд суду. У своїх запереченнях на апеляційну скаргу сторони захисту потерпіла ОСОБА_8 просила суд ухвалити вирок та призначити обвинуваченому покарання за ч.2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк шість років. 
Ураховуючи наведене та зазначені в судових рішеннях показання потерпілих, Суд вважає, що необґрунтованими  є доводи у касаційній  скарзі в частині відсутності претензій будь-якого характеру зі сторони потерпілих і щодо неодноразового вибачення обвинуваченим перед потерпілими та відшкодування їм матеріальної шкоди.
Доводи у скарзі сторони захисту щодо неврахування визнання вини обвинуваченим в суді першої інстанції в повному обсязі Суд вважає непереконливими, оскільки суд у вироку обґрунтовано зазначив про відсутність визнання обвинуваченим вини та щирого каяття у нього, а у своїх показаннях ОСОБА_5 заперечував сам факт порушення ним ПДР, та стверджував, що стан його здоров`я не є перешкодою у керуванні транспортним засобом. 
Крім того, як убачається з оскаржуваного вироку суду першої інстанції та показань ОСОБА_5 , останній повідомив суду про обізнаність у наданні переваги руху трамваю і водночас вказував, що фактично не порушував ПДР, оскільки просто втратив свідомість за кермом. Спростовуючи вказані показання обвинуваченого, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_5 під час керування транспортним засобом свідомості не втрачав та з місця події втік, подолавши досить значну відстань, що не є можливим у випадку перебування без свідомості. 
Суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки з оскаржуваних судових рішень не вбачається того, що були встановлені будь-які інші докази на підтвердження факту втрати свідомості обвинуваченим на місці події, тому доводи у скарзі захисника щодо неспростування показань обвинуваченого в цій частині є необґрунтованими. 
З урахуванням установлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин вчинення кримінального правопорушення, ступеня його тяжкості, настання тяжких наслідків – смерті потерпілого, отримання іншим потерпілим тілесних ушкоджень середньої тяжкості, даних про особу обвинуваченого, який притягувався до адміністративної відповідальності за ПДР, думки потерпілої щодо призначення суворого покарання та обох потерпілих щодо невідшкодування обвинуваченим матеріальної шкоди,  доводи касаційної скарги захисника про неврахування віку обвинуваченого, стану здоров`я, того, що він є інвалідом першої групи, що його дохід складається лише з пенсії по інвалідності, з якої він продовжує перераховувати щомісячно кошти на відшкодування завданої потерпілим шкоди, у цілому не спростовують правильності висновків судів першої й апеляційної інстанцій у частині призначеного ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавленні волі на строк чотири роки, оскільки таке покарання за своїм розміром є наближеним до мінімального, передбаченого санкцією вказаної статті КК.         
Отже, Суд не вбачає підстав для пом`якшення обвинуваченому основного покарання та застосування  до нього положень ст. 75 КК. 
З урахуванням вищезазначеного Суд не має підстав вважати, що постановлені в цьому провадженні судові рішення є незаконними з огляду на порушення вимог чинного КПК та відсутні підстави для висновку про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого та неправильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.  
Таким чином, на думку Суду, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є обґрунтованими і вмотивованими. Будь-яких інших обґрунтованих доводів щодо порушень, допущених судами першої та апеляційної інстанцій, у касаційній скарзі не наведено. 
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника           ОСОБА_4 навирок Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 28 січня 2021 року щодо ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1                                                ОСОБА_2                                    ОСОБА_3