Номер провадження: 22-ц/813/6509/21 
Номер справи місцевого суду: 522/3885/19
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,
при секретарі: Павлючук Ю.В., 

за участю: адвоката позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,
адвоката відповідача ОСОБА_3 - Полозенко О.С.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Архіпова Олександра Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2020 року по справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Обслуговуючого кооперативу «Граніт», про визнання недійсним договору, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання права власності, витребування майна, - 

в с т а н о в и в:

07 березня 2019 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , Обслуговуючого кооперативу «Граніт», згідно яким просив:
1. Визнати недійсним договір про порядок викупу паю №14 від 12.05.2015р., укладений між Обслуговуючим кооперативом «Граніт» та ОСОБА_3 .
2. Скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , індексний номер рішення 33905106 від 17.02.2017р..
3. Визнати за ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
4. Витребувати у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 09 січня 2006 року між ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Берег-Будгруп» був укладений договір №615 про дольову участь будівництва, за яким ТОВ «Берег - Будгруп» здійснює згідно проекту будівництво житлового будинку по АДРЕСА_3 , а ОСОБА_4 зобов`язується прийняти пайову участь у будівництві квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 88,28 кв. м, що розташована на 13 поверсі секції Ж вказаного житлового будинку.
Згідно із п. 4.1. вказаного договору загальна вартість 88,28 кв.м. загальної площі придбаної квартири становить 356 651,20 гривень (за курсом НБУ за 1 долар США - 5,05 грн. на момент укладання справжнього договору від 09 січня 2006 року), що еквівалентно 70 624 доларам США.
Відповідно до п. 4.3. та п. п. 4.3.1. договору усі грошові кошти перераховуються у касу ТОВ «Берег-Будгруп» або за реквізитами, зазначеними у договорі, до здачі будинку в експлуатацію.
На виконання умов вказаного договору ОСОБА_4 сплатив в повному обсязі свою пайову участь в розмірі 356 651,20 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №83 від 08 травня 2008 року, а також довідкою ТОВ «Берег-Будгруп» за вих. №9/05-15 від 09.05.2008 року про оплату договору в повному обсязі (додаються).
Пунктом 5.1.2. договору встановлено, що ТОВ «Берег-Будгруп» гарантує, що вказана квартира на момент підписання договору і до реєстрації права власності ОСОБА_4 на неї: являє собою частку участі ОСОБА_4 у будівництві житлового будинку по АДРЕСА_5 ; не продана; не надана в оренду; не перебуває в заставі.
У відповідності до п. 6.1. договору запланований строк здачі будинку в експлуатацію - кінець - 3-го кварталу 2014 року.
Згідно із п. 6.2. договору ТОВ «Берег-Будгруп» зобов`язується протягом двох календарних місяців з моменту введення житлового будинку в експлуатацію передати пайовику квартиру за умови виконання пайовиком своїх зобов`язань щодо внесення грошових коштів в повному обсязі.
Пунктом 6.3. договору встановлено, що передача квартири ОСОБА_4 оформлюється шляхом підписання сторонами акту приймання-передачі.
Оформлення права власності на квартиру здійснюється ОСОБА_4 самостійно шляхом отримання свідоцтва про право власності на підставі договору, акту приймання- передачі та відповідного рішення (розпорядження) місцевих органів влади про затвердження акту про готовність закінченого будівництвом об`єкту до експлуатації (п. 6.4. договору).
Як було зазначено вище, ОСОБА_4 в повному обсязі виконав свої зобов`язання щодо внесення грошових коштів за придбану квартиру за договором, що підтверджується належними доказами, які додаються до позовної заяви.
Враховуючи, що ОСОБА_4 повністю виконав свої грошові зобов`язання за договором №615 про дольову участь будівництва житла від 09.01.2006р. (оплатив повну її вартість в розмірі 356 651,20 грн.), тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на квартиру АДРЕСА_6 , то він ще 08 травня 2008 року (в день повної оплати) набув майнові права на вказану квартиру.
Таким чином позивач є законним власником майнових прав на квартиру АДРЕСА_6 .
Між тим, як стало відомо позивачу, закінчення будівництва вказаного житлового будинку та введення його в експлуатацію здійснювалося вже іншою особою - Обслуговуючим кооперативом «Граніт».
Будинок був введений в експлуатацію ще у березні 2016 року на підставі Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, зареєстрованої Департаментом ДАБІ в Одеській області 03.03.2016р. за №ОД 143160631723. замовник - Обслуговуючий кооператив «Граніт». Факт введення будинку в експлуатацію підтверджується інформацією з офіційного сайту Державної архітектурно-будівельної інспекції України яка є відкритою.
Таким чином, Обслуговуючий кооператив «Граніт» став правонаступником прав та обов`язків ТОВ «Берег-Будгруп», як забудовника житлового будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_3 , в тому числі й за договором №615 Про дольову участь будівництва житла від 09.01.2006р. укладеним із позивачем.
Натомість, позивача про факт передання прав забудовника іншій особі та введення будинку в експлуатацію, в порушення п. 6.2. діючого договору, ніхто не повідомив.
Після того, як позивачу стали відомі зазначені вище обставини, він 23.01.2017 року звернувся до Обслуговуючого кооперативу «Граніт» із листом, в якому просив підтвердити обізнаність ОК «Граніт» про належність ОСОБА_4 майнових (інвестиційних) прав, зокрема, на квартиру АДРЕСА_7 , та здійснити передачу наступних документів по вказаній квартирі: підписаний з боку ОК «Граніт» акт приймання-передачі, засвідчену копію розпорядження районної адміністрації про присвоєння об`єкту будівництва адреси, затверджений перелік фізичних та юридичних осіб, кошти яких залучалися для будівництва об`єкта будівництва, засвідчену копію документу, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта - для можливості самостійного оформлення права власності на придбану квартиру згідно умов договору.
Між тим, вказаний лист залишився з боку ОК «Граніт» без будь-якої відповіді та задоволення, що свідчить про невизнання останнім інвестиційних та майнових прав позивача на придбаний ним об`єкт нерухомості.
У відповідь на адвокатський запит адвоката, що надає правову допомогу ОСОБА_4 , голові Приморської районної адміністрації Одеської міської ради щодо того, чи присвоювалася на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради адреса об`єкту нерухомого майна - житловому будинку (комплексу) (II черга) за будівельною адресою: АДРЕСА_3 та про надання копії відповідного розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради у випадку її присвоєння, головою Приморської районної адміністрації Одеської міської ради було зазначено (лист №01-13/191/1 вих. від 29.03.2018р.), що 06.12.2017р. Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради було видано розпорядження №540 «Про присвоєння адреси: АДРЕСА_8 , житловому комплексу (II черга), який побудований за адресою: АДРЕСА_3 (будівельний номер) та додано вказане розпорядження.
Із вказаного розпорядження вбачається, що житловий будинок за будівельною адресою: АДРЕСА_3 , у будівництві якого приймав пайову участь позивач, введений в експлуатацію на підставі декларації про готовність до експлуатації об`єкта, зареєстрованої Департаментом ДАБІ в Одеській області 03.03.2016р. за №ОД 14316063172, та йому присвоєно адресу: АДРЕСА_8 .
Більш того, в подальшому позивачу стало відомо, що у вказаному будинку за привласненою адресою АДРЕСА_8 вже тривалий час здійснюється реєстрація прав власності на квартири та, зокрема, на квартиру АДРЕСА_4 , на яку після її повної оплати ще у травні 2008 року у позивача виникли майнові права, 15.02.2017 року зареєстроване право власності за іншою особою - ОСОБА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.02.2019р..
Згідно вказаної довідки право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_9 було зареєстроване 15.02.2017р. на підставі наступних документів: договору про порядок викупу паю №14 від 12.05.2015р., укладеного між ОК «Граніт» та ОСОБА_3 ; акту приймання-передачі квартири №14 від 08.02.2017р., укладеного між ОК «Граніт» та ОСОБА_3 , довідки №14 від 12.05.2015р., виданої ОК «Граніт»; свідоцтва №14 від 12.05.2015р., виданого ОК «Граніт».
Між тим, враховуючи, що ОСОБА_4 ще 08.05.2008 року, сплативши повну вартість об`єкту будівництва - квартири АДРЕСА_7 , набув майнові права на вказану квартиру, ОК «Граніт» не мав права після цього укладати договір про порядок викупу паю №14 від 12.05.2015р. із ОСОБА_3 щодо цієї ж квартири, оскільки ОК «Граніт» не мав право розпоряджатися майновими правами на вказану квартиру без згоди ОСОБА_4 , у тому числі права брати на себе зобов`язання по передачі у майбутньому цієї квартири на користь ОСОБА_3 ..
Таким чином, договір про порядок викупу паю №14 від 12.05.2015р. укладений ОК «Граніт» із ОСОБА_3 без належного об`єму правоздатності з боку ОК «Граніт».
З урахуванням наведеного, договір про порядок викупу паю №14 від 12.05.2015р., укладений між ОК «Граніт» та ОСОБА_3 , підлягає визнанню недійсним, а також скасуванню також підлягає рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , індексний номер 33905106 від 17.02.2017р..
Враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння ОСОБА_4 не з його волі, вона має бути витребувана у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 шляхом виселення ОСОБА_3 з цієї квартири.
13 грудня 2019 року від адвоката Досковської Вікторії Геннадіївни в інтересах позивача ОСОБА_4 надійшла заява, в якій ОСОБА_4 повідомляє суд, що з 28 листопада 2019 року він вже не є кредитором за договором №615 Про дольову участь будівництва житла від 09.01.2006р..
18 грудня 2019 року до суду надійшла заява від адвоката Сакали Миколи Яновича в інтересах ОСОБА_1 про заміну сторони позивача.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2019 року заява адвоката Сакали М.Я. в інтересах ОСОБА_1 про заміну сторони позивача задоволено, до участі у справі залучений позивач ОСОБА_1 
17 грудня 2020 року від адвоката Попружко Владислава Васильовича в інтересах ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони позивача.
У судове засідання призначене на 17 грудня 2020 року сторони не з`явились, про розгляд справи були сповіщені належним чином.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Обслуговуючого кооперативу «Граніт» про визнання недійсним договору про порядок викупу паю №14 від 12.05.2015 року, укладеного між Обслуговуючим кооперативом «Граніт» та ОСОБА_3 , скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , визнання за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , витребування у ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , шляхом її виселення відмовлено в повному обсязі.
В апеляційній скарзі адвокат Архіпов Олександр Юрійович в інтересах позивача ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
  У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно. Крім того, інтереси позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 представляють їх адвокати.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим  розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі та у відзиві адвоката Полозенко Олександра Сергійовича в інтересах відповідача ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або закон.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Статтями  316, 317, 319, 321 ЦК України визначено, що право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність зобов`язує, держава не втручається в здійснення власником права власності.
Розділ ІІІ ЦК України визначає перелік цивільних прав та їх правовий статус.
Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 ЦК України).
Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (стаття 190 ЦК України).
Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частини 2 статті 11 ЦК України).
За правилами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Судом першої інстанції встановлено, що  09 січня 2006 року між ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Берег-Будгруп» був укладений договір №615 про дольову участь будівництва житла. 
Згідно із даних Єдиного державного реєстра юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань припинено юридичну особу ТОВ «Берег-Будгруп» (код ЄДРПО:32432565) у зв`язку з визнанням її банкрутом на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 26 жовтня 2018 року по справі №916/1582/16.
Пунктом 2.2 Договору визначено що: «Предприятие обязуется осуществлять строительство жилого дома, расположенного по адресу АДРЕСА_3 секции Ж, и после сдачи этого жилого дома в эксплуатацию передать пайщику 3 комнатную квартиру АДРЕСА_4 согласно акта приема - передачи, стоимость которой определяется настоящим Договором» (рос.)
«5.1. Предприятие обязуется:» (рос.)
«5.1.1. Осуществить строительство при этом:» (рос.)
«5.1.1.1. выполнить общестроительные работы;» (рос.)
«5.1.1.2. выполнить весь комплекс специальных работ по: электро-водо теплообезпечению.» (рос.)
«5.1.1.3. обеспечить, при желании пайщика, выполнение дополнительных строительных работ по индивидуальному заказу и за дополнительную плату, на основании согласованной сметы;» (рос.)
«5.1.1.4. обеспечить, в соответствии с проектом, выполнение работ по благоустройству прилегающей территории.» (рос.)
«6.3. Передача Квартиры пайщику оформляется путем подписания Сторонами Акта приема - передачи» (рос.)
«6.4. Оформление права собственности на квартиру осуществляется пайщиком самостоятельно путем получения свидетельства о праве собственности на это имущество, как на объект недвижимого имущества, на основании данного Договора, акта приема-передачи Квартиры и соответствующего решения ( распоряжения )месных органов власти о утверждении Акта Государственной технической комиссии о готовности законченного строительством объекта к експлуатации» (рос.)
«8.1. За неисполнение или ненадлежащее исполнение обязательств по Договору стороны несут ответственность в соответствии с действующим законодательством Украины.» (рос.)
«8.2. В случае нарушения предприятием сроков, предусмотренных п. 6.2. настоящего Договора обязательств более чем на 6 календарных месяцев, наступает одно из следующих правовых последствий:» (рос.)
«8.2.1. Пайщик имеет право расторгнуть настоящий договор в одностороннем порядке» (рос.)
«8.2.2. Пайщик имеет право согласовать с предприятием другой срок исполнения говора путем оформления Дополнительного соглашения.» (рос.)»
«8.2.3. Предприятие уплачивает пайщику штраф в размере 0,5 % от суммы Договора единоразово при подписании Акта приема-передачи. Уплата штрафа освобождает предприятие от возмещения убытков пайщику.» (рос.)
«8.3. В случае расторжения Договора по инициативе пайщика в соответствии с п. 7.1.1. стоящего Договора предприятие возвращает пайщику полученные в качестве левого участия денежные средства за вычетом 5% (пяти процентов) от суммы Договора, указанной в п. 4.1.» (рос.)
«8.4. В случае расторжения Договора по инициативе пайщика в соответствии с п.п. 7.1.2., 8.2.1 настоящего Договора предприятие возвращает пайщику полученные в качестве долевого участия денежные средства в полном объеме.» (рос.)
«8.5. Стороны освобождаются от ответственности за неисполнение или ненадлежащее исполнение обязательств по настоящему Договору, если это неисполнение или ненадлежащее исполнение является следствием непреодолимой силы (форс-мажор), в том числе изменения действующего законодательства Украины, действие или бездействие органов государственной власти и местного самоуправления.» (рос.)
ОСОБА_4  сплатив в повному обсязі свою пайову участь в розмірі 356 651,20 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №83 від 08 травня 2008 року, а також довідкою ТОВ «Берег-Будгруп» за вих. №9/05-15 від 09.05.2008 року про оплату договору в повному обсязі.
20 лютого 2012 року між ТОВ «Берег-Будгрупп» та ОК «Граніт» укладено договір на будівництво жилого будинку по АДРЕСА_3 .
Відповідно до п.1.1. даного договору «Предметом данного является выполнение строительно-монтажных работ по завершению строительства 2 - ой очереди жилого комплекса «Акапулько - 2», включающего в себя 5-ти секционньїй жилой дом с подземным паркингом по АДРЕСА_3 .» (рос.)
Пунктом 2.2. данного договору передбачено, що «Выполнение работ по завершению строительства Объекта осуществляется за вознаграждение в виде передачи Заказчиком Застройщику-Генподрядчику, имущественных прав на жилые и нежилые помещения, а также машино-места в подземном паркинге, в соответствии раздела 16» (рос.)
Пунктом 8.4. данного договору передбачено, що «Подписание акта приема-передачи выполненных работ по завершению строительства является основанием для проведения окончательных расчетов между сторонами, предусмотренные п. 16.1., 16.2. данного Договора. (рос.)
Пунктом 16.1. данного договору передбачено, що «Распределение жилых и нежилых помещений, а также машино-мест в подземном паркинге между Сторонами производится в соответствии с Протоколом распределения жилых и нежилых помещений, а также машино - мест в подземном паркинге который является неотъемлемой частью настоящего договора. (рос.)
Пунктом 16.2. данного договору передбачено, що «Распределение общей площади жилых и нежилых помещений осуществляется следующим образом: Заказчик передает Застройщику-Генподрядчику имущественные права на жилые помещения общей площадью 4 191,45 кв. м.-не жилые помещения общей площадью 1 049,95 кв.м., машино-места в подземном паркинге в количестве 120 шт. Оставшаяся общая площадь жилых и нежилых помещений и машино-места в подземном паркинге остаются в распоряжение Заказчика.» (рос.)
Зазначений договір від 20.02.2012 року не оскаржений та діючий Згідно договору у ОК «Граніт» не виникають зобов`язання перед третіми особами за зобов`язаннями ТОВ «Берег-Будгруп», тобто відсутні умови які передбачають правонаступництво.
На підставі Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, зареєстрованої Департаментом ДАБІ в Одеській області будинок був введений в експлуатацію у березні 2016 року.
У позовній заяві зазначено, що ОК «Граніт» став правонаступником прав та обов`язків ТОВ «Берег-Будгруп», як забудовника житлового будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_3 .
Проте, пунктом 16.1. договору на будівництво жилого дому по АДРЕСА_3 передбачено, що «Распределение общей площади жилых и нежилых помещений осуществляется следующим образом: Заказчик передает Застройщику-Генподрядчику имущественные права на жилые помещения общей площадью 4 191,45 кв.м. - не жилые помещения общей площадью 1 049,95 кв.м., машино-места в подземном паркинге в количестве 120 шт.. Оставшаяся общая площадь жилых и нежилых помещений и машино-места в подземном паркинге остаются в распоряжение Заказчика» (рос.)
Однак, відповідно до Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності - загальна площа будівлі становить 46 549,3 кв.м..
Тобто, ОК «Граніт» не може вважатися правонаступником прав та обов`язків ТОВ «Берег-Будгруп» так як, відповідно до договору на будівництво жилого дому по АДРЕСА_3 до ОК «Граніт» перейшли у якості винагороди майнові права лише на частину жилої та нежилої площі будинку по зазначеному будинку й  у матеріалах справи відсутні докази виникнення з будь-яких підстав договірних зобов`язань ОК «Граніт» перед ОСОБА_4 
28 листопада 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір відступлення прав вимоги за договором №615 Про дольову участь будівництва від 09.01.2006р., відповідно до якого ОСОБА_4 відступив ОСОБА_1 своє право вимоги за договором №615 Про дольову участь будівництва від 09.01.2006р., укладеним між ОСОБА_4 та ТОВ «Берег-Будгруп», в тому числі права учасника судових проваджень, які пов`язані з правовідносинами, що виникли на підставі договору №615 дольову участь будівництва від 09.01.2006р..
Відповідно до пункту 5.3.3. договору №615 Про дольову участь будівництва від 09.01.2006р. «пайщик имеет право передавать свои права и обязанности по данному Договору третьим лицам только с согласия предприятия в порядке, предусмотренном п. 9.2. Договора.» (рос), однак відомостей про згоду на передачу прав і обов`язків згідно умов даного договору позивач не надав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що застосування такого способу захисту прав, як звернення з позовом про визнання права на речові права, можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов`язальних відносинах. Водночас, права, у тому числі право власності осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права.
Порядок виникнення права власності у ОСОБА_4 та його правонаступника ОСОБА_1 встановлене п.п. 2.2., 6.3., 6.4., Договору №615 Про дольову участь будівництва з «ТОВ «Берег-Будгруп», а за порушення його зобов`язань передбачена відповідальність п.п. 8.1., 8.2.1., 8.2.3.
Виходячи з того, що вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , індексний номер рішення 33905106 від 17.02.2017р., визнання за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , та витребування у ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 , є похідними вимогами до визнання недійсним договору про порядок викупу паю №14 від 12.05.2015р., укладений між ОК «Граніт» та ОСОБА_3 , суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
Отже, ОК «Граніт» є неналежним відповідачем по даній справі, так як набув права на частину жилої та нежилої площі будинку за зазначеною адресою на законних підставах, у якості винагороди та не є правонаступником ТОВ «Берег-Будгруп», а визнання недійсним договору про порядок викупу паю №14 від 12.05.2015р., укладений між ОК «Граніт» та ОСОБА_3 є необґрунтованим.
Посилання адвоката Архіпова О.Ю. в інтересах ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд безпідставно не врахував, що позивач як власник спірної квартири має право витребувати своє майно від відповідача, який заволодів майном незаконно, без відповідної правової підстави, не приймаються до уваги за таких підстав.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.
Відповідно до частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
А ні в суді першої інстанції та ні в суді апеляційної інстанції позивачем не доведено належним чином підстави позову, а саме те, що те, що при відповідачка ОСОБА_3 неправомірно набула право власності на спірну квартиру, без відповідної правової підстави, що є законною підставою для повернення майна позивачу.
Так, стаття 331 ЦК України визначає загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.
Право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає з дня державної реєстрації (ст. 182 ЦК України), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін (п. 93 Постанови ВП ВС від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18).
За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.
Тобто, стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах (Постанова КГС ВС від 21.03.2019 №909/175/18).
У постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року N 6-244цс14, від 24 червня 2015 року №6-318цс15, від 10 лютого 2016 року N 6-2124цс15 висловлена правова позиція, відповідно до якої частиною першою статті 328 ЦК України висловлено правові висновки, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Усуваючи розбіжності у застосуванні норм матеріального права, а саме, статей 16, 215, 216, 876 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-265цс16, виходив з того, що «на підставі статті 190 ЦК України майном вважається не лише окрема річ чи сукупність речей, а також майнові права. Майнові права є неспоживною річчю і визнаються речовими правами. 
Майнові права на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування), не вважаються речовими правами на чуже майно, тому що об`єктом цих прав є не чуже майно, а також не вважаються правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього.
Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. 
Таким чином, майнове право, яке є предметом договору підряду, - це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права». 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції з достовірністю та об`єктивністю встановив, що відповідач ОСОБА_3 уклавши договори про порядок викупу паю №14 від 12.05.2015 року, отримали майнові права на вказане нерухоме майно й після введення будинку в експлуатацію правомірно набули право власності на спірне майно. 
Розглядаючи аналогічну справу Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі №522/11473/15 (провадження 61-47178ск18) дійшов наступного правового висновку: «Відповідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.
Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів).
Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу.
Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах.
Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.
Застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.
У справі, рішення якої є предметом перегляду, відбувається поєднання різних способів захисту прав: позивач заявляє зобов`язальну по суті вимогу (про реституцію речі) на підставі визнання недійсною угоди, укладеної з порушенням вимог закону, тоді як у цих цілях йому надано право на віндикаційний (речово-правовий) позов.
При цьому реституція застосовується саме у спорах про визнання правочинів недійсними або нікчемними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою порушене право особи, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах.
Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.
Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.
Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України  від 21 грудня 2016 року у справі №6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі   №522/2202/15-ц (провадження №14-132цс18).
Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.
Великою Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18), сформульовано правовий висновок, за змістом якого задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах».
Надалі, Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі №522/11473/15 (провадження 61-47178ск18) виходив з того, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно  (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц).
Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Цей припис необхідно розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.
Отже, пре д`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права при заявлені вимоги про витребовування майна.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження   №14-256 цс 18)».
За таких обставин, у даному випадку вимоги позивача про визнання правочину недійсними та скасування державної реєстрація права власності на спірну квартиру, не підлягають задоволенню.
Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
Вирішуючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 13 листопада 2019 року у справі №645/4220/16 (провадження №61-19921св18) дійшов наступного висновку, а саме, «стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, №19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).
Європейський суд з прав людини вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що Яр., який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до Яр. як спадкоємця ОСОБА_5 , відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру Яр. стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви Яр. про визнання його спадкоємцем ОСОБА_6 . По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені Яр. для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності Яр. Влада Російської Федерації не надали жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях ОСОБА_7 . В своїх доводах влада Російської Федерації нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій Яр. було порушено. З огляду на, що Яр. був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття Р. квартири Яр. практично збіглося з його визнанням як спадкоємця ОСОБА_5 і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідували дії Яр. і в той же час дозволили йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду. Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, №31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).
Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, №31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року) Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням.
Отже, задоволення позовних вимог за первісним позовом про витребування спірної квартири у ОСОБА_1, який є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на ОСОБА_1 буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Тому в задоволенні цих позовних вимог належить відмовити».
До аналогічного висновку дійшов й Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2019 року у справі №2-4352/11 (провадження № 61-12731св18), у постанові 06 листопада 2019 року у справі №522/14454/15 (провадження №61-30883св18), у постанові від 13 листопада 2019 року у справі №645/4220/16 (провадження №61-1992св18), у постанові від 22 січня 2020 року у справі №520/7397/15 (провадження №61-6759 св18), у постанові від 27 травня 2020 року у справі №641/9904/16 (провадження №61-22378св19), у постанові від12 серпня 2020 року у справі №522/21850/15 (провадження № 61-10018св18), у постанові від 16 грудня 2020 року у справі №496/3663/16 (провадження № 61-5696св19).
За обставинами цієї справи, враховуючи всі наведені вище принципи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що витребування на користь ОСОБА_1 з володіння відповідача спірної квартири, становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки позивачем не доведено, що таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки вилучення спірного майна для захисту інтересів товариства є більш важливими, ніж дотримання права відповідачем ОСОБА_3 , яка набула права власності на спірну квартиру правомірно.
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що позивач ОСОБА_1 не довела належним чином вибуття спірного майна поза її волею, будь-які докази, як б спростовували добросовісність набуття майна відповідачем відсутні. Задоволення позовних вимог про витребування спірного нерухомого майна у відповідача,яка є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на неї буде покладено індивідуальний та надмірний тягар внаслідок втручання держави у мирне володіння майном позивачем.
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Архіпова Олександра Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 03 червня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:         М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк 

                                                                Р.Д.Громік