УХВАЛА
іменем України 
 
17 травня 2021 року
м. Київ
справа № 263/1827/19
провадження № 51-2367ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 листопада 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 1 лютого 2021 року в межах кримінального провадження № 12018050770003058 від 10 грудня 2018 року за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця
 та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК.
Встановлені обставини
За вироком Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області
від 17 листопада 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 3
ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього належного йому майна.
Строк покарання ОСОБА_5 постановлено рахувати з 24 грудня 2018 року.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_5 зараховано у строк покарання період його попереднього ув`язнення з розрахунку день за день.
Постановлено рахувати строк відбуття покарання з 19 березня 2020 року.
Також залишено без розгляду позовну заяву потерпілої ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_5 матеріальної та моральної шкоди.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_5 вчинив злочин за таких обставин.
9 грудня 2018 року приблизно о 23:30 ОСОБА_5 за попередньою змовою групою осіб з особою, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, умисно,
з корисливих мотивів, переслідуючи мету нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, діючи спільно, з єдиним умислом на досягнення зазначеної мети, слідуючи заздалегідь розробленому ними плану, підійшли до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , та перелізли через огородження, таким чином незаконно проникли на територію вказаного домоволодіння.
Знаходячись у дворі вказаного будинку, ОСОБА_5 , реалізуючи заздалегідь розроблений разом з особою, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, план, підійшов до потерпілої ОСОБА_6 , яка у той час знаходилась на подвір`ї, та пред`явив вимогу щодо повідомлення місцезнаходження грошових коштів, на що остання відповіла відмовою. Після цього ОСОБА_5 , застосовуючи насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілої, завдав ОСОБА_6 один удар рукою по голові, від чого остання впала на землю та втратила свідомість. Далі ОСОБА_5 спільно з особою, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, затягли непритомну потерпілу у будинок АДРЕСА_2 , таким чином незаконно проникли до нього.
У будинку ОСОБА_5 спільно з особою, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, продовжили застосовувати насильство небезпечне для життя та здоров`я потерпілої, під час якого спільно нанесли множинні удари руками та ногами по шиї і голові останньої та, скориставшись її безпорадним станом, заволоділи майном потерпілої на загальну суму 5600 грн, після чого зникли з місця злочину з викраденим майном, розпорядившись ним на власний розсуд.
Донецький апеляційний суд ухвалою від 1 лютого 2021 року апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а оскаржуваний вирок місцевого суду
від 17 листопада 2020 року щодо ОСОБА_5 – без зміни.
 
Суть питання
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить пом`якшити йому покарання за ч. 3 ст. 187 КК у виді позбавлення волі з 8 до 7 років з конфіскацією майна. Вважає, що під час постановлення рішень судами попередніх інстанцій не було належним чином враховано ступеню тяжкості вчиненого злочину, рівню його суспільної небезпеки та особи винуватого. На думку захисника, поза увагою судів залишилися такі обставини, як часткове визнання вини у вчиненому, вибачення перед потерпілою, активне сприяння розкриттю злочину, фактично позитивна характеристика, а також пост кримінальна поведінка ОСОБА_5 під час досудового розслідування та розгляду справи в суді. Захисник наголошує на тому, що лише завдяки показанням його підзахисного було встановлено іншу особу, яка брала участь разом із ОСОБА_5 
у вчиненні цього кримінального правопорушення. Наведені обставини захисник вважає достатніми підставами для пом`якшення призначеного ОСОБА_5 покарання.
Мотиви Верховного Суду
У касаційній скарзі захисник не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості у вчиненні ОСОБА_5 злочину та кваліфікацію його дій за ч. 3 ст. 187 КК.
Разом із тим посилання захисника на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого через суворість є безпідставними.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Статті 65—73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання. 
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання, а також зважаючи на принцип індивідуалізації покарання.
Як убачається з вироку, призначаючи  ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог статей 50 та 65 ККврахував, що обвинувачений умисно вчинив корисливий злочин, який за ступенем тяжкості відповідно до ст. 12 КК є особливо тяжким. Також місцевим судом враховані дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання та реєстрації, офіційно не працевлаштований, опосередковано характеризується за місцем проживання, не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра. Обставиною, що згідно зі ст. 66 КК пом`якшує покарання, визнано активне сприяння розкриттю злочину, а обставиною, що його обтяжує відповідно до ст. 67 цього Кодексу – вчинення злочину щодо особи похилого віку. Крім того, місцевий суд врахував думку потерпілої, яка наполягала на суворій мірі покарання.
Наведені обставини дали суду першої інстанції дійти обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_5 лише за умов його ізоляції від суспільства з призначенням покарання наближеного до мінімальної межі санкції ч. 3 ст. 187 КК.
З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, який належним чином перевірив доводи апеляційної скарги захисника та обґрунтовано відмовив у її задоволенні, навівши в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК докладні мотиви свого рішення про відсутність підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_5 покарання.
Так, апеляційний суд перевірив відповідність призначеного ОСОБА_5 місцевим  судом покарання вимогам статей 50, 65–67 КК та дійшов висновку, що належним чином врахувавши характер, тяжкість та суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, відомості, що його характеризують (наявність постійного місця проживання та реєстрації; відсутність офіційного працевлаштування,   відсутність судимості, позитивна характеристика за місцем проживання), суд першої інстанції обгрунтовано вирішив питання щодо виду та міри покарання, які слід призначити ОСОБА_5 .
Апеляційний суд зазначив, що посилання в апеляційній скарзі захисника на часткове визнання ОСОБА_5 своєї вини, та на те, що під час досудового та судового розгляду останній не перешкоджав кримінальному провадженню, а співпрацював зі слідством, істотно не впливають на міру покарання, призначену обвинуваченому місцевим судом з урахуванням інших обставин провадження, та не є достатніми підставами для постановлення судового рішення з призначенням   більш м`якого покарання.
Касаційний суд погоджується з рішеннями місцевого й апеляційного судів та на підставі викладено доходить до висновку, що покарання ОСОБА_5 , призначене в межах санкції ч. 3 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років,
є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.
За наведених обставин Верховний Суд не вбачає підстав для призначення
ОСОБА_5 більш м`якого покарання.
Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду – ст. 419 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки зазначені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 листопада 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 1 лютого 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                     ОСОБА_3