Справа № 344/21710/19 
Провадження № 22-ц/4808/584/21 
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
       08 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
                               головуючого                Бойчука І.В.,
                               суддів                        Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,
                               секретарів                Петріва Д.Б.., Мельник О.В.,
з участю представників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю  «СТАМАР ТЕХНОЛОГІЯ»,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  третя особа:  Івано-Франківська міська рада Управління реєстраційних  процедур Відділ з питань  державної реєстрації юридичних осіб  та фізичних  осіб-підприємців  про визнання  недійсним рішення  загальних зборів  учасників ТзОВ «СТАМАР ТЕХНОЛОГІЯ»  №2/6 від 01.06.2012 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського  міського суду від 25 лютого 2021 року під головуванням судді Пастернак І.А. у м. Івано-Франківську
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАМАР ТЕХНОЛОГІЯ», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа:  Івано-Франківська міська рада Управління реєстраційних процедур Відділ з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про визнання недійсним рішення Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАМАР ТЕХНОЛОГІЯ», оформлене протоколом №2/6 від 01.06.2012 року; стягнення судових витрат.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2021 року закрито провадження у даній справі.
Повідомлено позивачу  ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесений до юрисдикції господарського суду.
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на вищевказану ухвалу у якій зазначив, що вважає її прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, із невірним трактуванням позиції Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року та віднесення даної справи до господарської юрисдикції, тому підлягає скасуванню.
Апелянт зазначає, що жодного відношення до вказаної ним юридичної особи ніколи не мав, наміру бути директором не мав, в трудових відносинах з вказаною організацією не перебував, з пропозицією бути керівником організації до засновників товариства не звертався, жодних заяв, наказів та документів з цього приводу не підписував, персональні дані не передавав. На загальних зборах 01.06.2012 р. у цьому товаристві участі не приймав (всупереч запису в Протоколі №2/6 від 01.06.2012 р.) і присутній не був, обов`язків директора ніколи не виконував, жодного доходу в якості заробітної плати від ТОВ «СТАМАР ТЕХНОЛОГІЯ» не отримував.
Спірним рішенням, прийнятим всупереч його волі та без його відома, фактично неправомірно породжено наслідки у вигляді виникнення обов`язків та його відповідальності за діяльність невідомої йому юридичної особи, керівником якої його призначено, ніколи не приймав та не здійснював жодних обов`язків по управлінню ТОВ «СТАМАР ТЕХНОЛОГІЯ».
Інформація встановлена судом, про те що позивач був фізичною особою- підприємцем з 14.02.2006 р. по 12.12.2017 р. не відповідає дійсності, оскільки згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань позивач, є фізичною особою-підприємцем виключно з 06.03.2019.
Також не має жодного відношення інформація до даної справи, щодо здійснення трудової діяльності, позивачем зокрема про те, що він був працевлаштований та мав відношення до організацій ТОВ «ОКТАГОН КО», ПП «СЕРВІС-АУТДОР» та лише з 06.03.2019 зареєстрований фізичною особою-підприємцем за адресою здійснення діяльності в місті Львів.
Апелянт зазначає, що при прийнятті спірного рішення, порушені загальні норми цивільного та трудового законодавства, а саме за відсутності вільного волевиявлення, його призначено директором ТОВ «СТАМАР ТЕХНОЛОГІЯ», на що згоди будь-якій формі засновникам не надавав. При цьому в жодній формі обов`язки в частині управління не приймалися та не здійснювалися.
Оскільки він не є учасником (акціонером, членом) ТОВ «СТАМАР ТЕХНОЛОГІЯ», та не має і не мав жодного відношення до управління юридичною особою, спір за вимогами про визнання недійсним рішення, оформленого протоколом, не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, та в даному випадку, виходячи із суб`єктного складу сторін, відноситься до компетенції судів загальної юрисдикції.
Вважає, що даний спір врегульований нормами цивільного та трудового законодавства.
Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Стаття 124 Конституції України визначає, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
У пункті 3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово розглядала питання щодо юрисдикційності спору про звільнення чи відсторонення від виконання обов`язків керівника чи члена виконавчого органу юридичної особи приватного права та керувалася наступними критеріями щодо розмежування підсудності у вказаних справах.
Велика Палата Верховного Суду вважала, що спори щодо законності відсторонення члена виконавчого органу товариства від виконання його повноважень та/або припинення таких повноважень уповноваженим органом за частиною третьою статті 99 ЦК України також підлягають розгляду у порядку господарського судочинства.
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 510/456/17 (провадження № 14-1цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання з ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.
У постанові від 10 вересня 2019 року у справі № 921/36/18 (провадження № 12-293гс18) Велика Палата зазначила, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними є корпоративні правовідносини.
За обставинами справи № 752/10984/14-ц (провадження № 14-351цс19) позивачка оскаржила рішення загальних зборів які пов`язані зокрема з відстороненням її як директора товариства від виконання обов`язків.
Аналогічний правовий висновок був викладений у постанові Велика Палата Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 753/17776/19 (провадження №14-163цс20).
Відповідно до частини третьої статті 80 Господарського кодексу України (далі - ГК України) товариством з обмеженою відповідальністю є господарське товариство, що має статутний капітал, поділений на частки, розмір яких визначається установчими документами, і несе відповідальність за своїми зобов`язаннями тільки своїм майном. Учасники товариства, які повністю сплатили свої вклади, несуть ризик збитків, пов`язаних з діяльністю товариства, у межах своїх вкладів.
Відповідно до змісту частини першої статті 167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Згідно із частиною третьою статті 167 ГК України під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.
Корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи, має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності, передбачені законом і статутними документами.
Управління товариством здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 97 ЦК України).
За змістом статті 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені, або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.
У цій справі ОСОБА_1 оскаржує рішення, яке оформлено протоколом загальних зборів учасників товариств від 01.06.2012 року про звільнення з посади директора ТОВ «СТАМАР ТЕХНОЛОГІЯ» ОСОБА_2 і призначення ОСОБА_1 директором товариства. 
Відповідно до статуту ТОВ «СТАМАР ТЕХНОЛОГІЯ» передбачено, що вищим органом управління та контролю товариства є збори учасників. До компетенції зборів товариства входить призначення та звільнення директора товариства. До складу такого товариства входить директор товариства. Виконавчим органом товариства є Директор товариства який призначається (обирається) зборами учасників та здійснює керівництво поточною діяльністю товариства в межах своєї компетенції. 
Виходячи із суб`єктного складу такого спору, суті права та інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що вказана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, у зв`язку із чим правильно закрив провадження у даній цивільній справі.
Тому доводи апелянта про те, що він не має будь-якого відношення до юридичної особи-відповідача не відповідають даним, які містяться у матеріалах справи.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість ухвали суду. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Апеляційний суд приходить до переконання, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням вимог матеріального та процесуального права, тому її слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Підстав для скасування ухвали з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.
Керуючись ст.374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд
       п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Івано-Франківського  міського суду від 25 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 12 квітня 2021 року.        

Судді:                                                                І.В. Бойчук
                                                                               В.А. Девляшевський
        В.Д. Фединяк