ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2021 року	Львів	Справа № 140/16762/20 пров. № А/857/4951/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді                                       Большакової О.О.,
суддів                                                            Качмара В.Я., Мікули О.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Любомльське лісове господарство» про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії за апеляційною скаргою Державного підприємства «Любомльське лісове господарство» на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 січня 2021 року (суддя першої інстанції Ксензюк А.Я., м. Луцьк),
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до Державного підприємства «Любомльське лісове господарство» про визнання протиправною відмови у наданні достовірної, точної та повної інформації по питаннях №1, №2, №3 та №4 запиту №1 від 26 листопада 2020 року; зобов`язання повторно розглянути та надати достовірну, точну та повну інформацію по питаннях №1, №2, №3 та №4 запиту №1 від 26 листопада 2020 року в порядку, визначеному чинним законодавством України
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 січня 2021 року позовні вимоги було задоволено. Визнано протиправними дії Державного підприємства «Любомльське лісове господарство» щодо відмови у наданні ОСОБА_1 публічної інформації на запит №1 про надання (доступу) до інформації від 26 листопада 2020 року. Зобов`язано Державне підприємство «Любомльське лісове господарство» повторно розглянути запит ОСОБА_1 №1 про надання (доступу) до інформації від 26 листопада 2020 року, з урахуванням правової позиції, наданої судом у рішенні. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державного підприємства «Любомльське лісове господарство» судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок.
Із таким судовим рішенням не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу. Вважає, рішення постановленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та порушенням норм матеріального права. Просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в позові. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що письмова відповідь на запит позивача, надана ДП «Любомльське лісове господарство» від 03.12.2020 є правомірною та обґрунтованою, оскільки в силу функціональних обов`язків, як законодавчо встановлених, так і визначених Статутом, що затверджений наказом Державного агентства лісових ресурсів України №457 від 07.12.2016, Державне підприємство «Любомльське лісове господарство» не є ні виготовлювачем, ні зберігачем окремої сформованої задокументованої запитуваної ОСОБА_1 інформації. Також зазначив, що запитувана позивачем інформація не є публічною у розумінні статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки не являється інформацією, яка створена в процесі виконання суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків. Інформація, щодо якої позивачем надіслано запит відповідачем не створювалась та не повинна була створюватись, оскільки обов`язок щодо її створення не передбачений чинним законодавством.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
Судом було призначено апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження без виклику сторін. 
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 26.11.2020 звернувся до відповідача зі запитом №1 на доступ до інформації, у якому просив:
1. Надати у письмовому вигляді вичерпний перелік і характеристики лісопильного (деревообробного) обладнання (станків/механізмів/лінійних комплексів тощо), яке отримувало державне підприємство протягом останніх 10 років, зокрема, шляхом укладання договорів (купівлі-продажу, лізингу, благодійного допомоги чи іпотеки тощо) або будь-яким іншим шляхом і на будь-якому правовому титулі та у будь-яких формах речових прав у розрізі інформації:
1.1. дата і час, правову підставу отримання державним підприємством такого обладнання (станків/механізмів/комплексів тощо)?
1.2. Ціну/вартість (без ПДВ/з ПДВ) такого обладнання (станків/механізмів/лінійних комплексів тощо) у момент отримання державним підприємством.
1.3. На якому правовому титулі перебуває таке обладнання (станків/механізмів/комплексів тощо) (майно) в державного підприємства?
1.4. Амортизаційний знос і балансову вартість такого обладнання (станків/ механізмів/лінійних комплексів тощо) на момент подання даного Запиту.
2. Надати у письмовому вигляді вичерпний перелік і характеристики лісопильного (деревообробного) обладнання (станків/механізмів/лінійних комплексів тощо), яке протягом останніх 10 років:
2.1. було списано з балансу підприємства,
2.2. та/або яке повністю зносилося,
2.3. та/або було передано будь-яким іншим фізичним та/або юридичним особам з зазначенням таких осіб і дату та підставу передачі майна.
3. Чи отримувало і коли саме, за якою вартістю і на якій підставі державне підприємство лінійний комплекс обладнання «Firma WALTER» (багатопильні верстати/станки, брусовочний тощо)?
4. Коли саме, за якою вартістю і на якій підставі і якій особі державне підприємство передало лінійний комплекс обладнання «Firma WALTER» (багатопильні верстати/ станки, брусовочний тощо)? Або як саме розпорядилося державне підприємство вказаним майном, якщо останнє перебувало у його володінні/розпорядженні/ користуванні? (а. с. 6-10).
У відповідь на вказаний запит листом від 03.12.2020 №07/06/927 відповідач письмово відмовив позивачу у наданні запитуваної інформації у зв`язку із тим, що відповідач не є ні виготовлювачем, ні зберігачем окремої сформованої задокументованої запитуваної інформації (а. с. 11).
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що державні лісогосподарські підприємства, як постійні лісокористувачі, наділені виключними повноваженнями на господарювання в лісах, які знаходяться на землях державної власності, заготівлю деревини та подальшу її реалізацію, а тому відповідно до пункту четвертого частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» є розпорядниками відповідної інформації. Таким чином, ДП «Любомльське лісове господарство» є розпорядником запитуваної ОСОБА_1 інформації у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність такої відмови з наступних мотивів. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, врегульовано Законом України «Про доступ до публічної інформації».
За змістом статті 1 вказаного Закону публічна інформація – це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом; публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 5 цього ж Закону доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.
Частинами 1-5 статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що запит на інформацію – це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.
Письмовий запит подається в довільній формі.
Запит на інформацію має містити:
1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є;
2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо;
3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
Аналіз вищевикладених норм дає підстави для висновку, що розпорядники інформації в межах встановленого Законом строку зобов`язані надавати та оприлюднювати публічну інформацію, зокрема, за запитами на інформацію, незалежно від того, чи стосується ця інформація запитувача інформації особисто.
Як вбачається із змісту запиту від 26.11.2020 він відповідає критеріям запиту на публічну інформацію, передбаченим статтею 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень – органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Згідно ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Відповідно до частини четвертої статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Згідно частин першої, другої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону. Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Отже, законодавцем визначено вичерпний перелік підстав для відмови в задоволенні запиту на отримання публічної інформації.
Відповідно до частини 3, 4, 5 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис. Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.
Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до відповідача із запитом про надання інформації, яка стосується отримання (придбання, списання, передання) ДП «Любомльське лісове господарство» лісопильного (деревообробного) обладнання (станків/механізмів/лінійних комплексів) проте державне підприємство відмовило у наданні такої інформації, з огляду на те, що воно не є її розпорядником.
Разом з тим, встановлено, що ДП «Любомльське лісове господарство» засноване на державній власності, належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України. Тобто, підприємство здійснює свою діяльність на комерційній основі відповідно до чинного законодавства та Статуту.
Отже, підприємство створене з метою ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів; охорони, відтворення та раціонального використання державного мисливського фонду на території мисливських угідь, наданих у користування Підприємству; одержання прибутку від комерційної діяльності.
Щодо доводів відповідача про те, що Державне підприємство «Любомльське лісове господарство» не є ні виготовлювачем, ні зберігачем окремої сформованої задокументованої запитуваної ОСОБА_1 інформації, суд апеляційної інстанції зазначає таке. 
Пунктом 4 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.
Статтею 1 Лісового кодексу України серед іншого визначено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
Згідно з частиною першою статті 17 Лісового кодексу України у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.
Відповідно до статті 19 Лісового кодексу України постійні лісокористувачі мають: 1) право самостійно господарювати в лісах; 2) виключне право на заготівлю деревини; 3) право власності на заготовлену ними продукцію та доходи від її реалізації; 4) право на відшкодування збитків у випадках, передбачених законодавством; 5) право здійснювати відповідно до законодавства будівництво доріг, спорудження жилих будинків, виробничих та інших будівель і споруд, необхідних для ведення лісового господарства. Постійні лісокористувачі зобов`язані: 1) забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; 2) дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; 3) вести лісове господарство на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснювати використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення; 4) вести первинний облік лісів; 5) дотримуватися встановленого законодавством режиму використання земель; 6) забезпечувати охорону типових та унікальних природних комплексів і об`єктів, рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу, рослинних угруповань, сприяти формуванню екологічної мережі відповідно до природоохоронного законодавства; 8) забезпечувати безперешкодний доступ до об`єктів електромереж, інших інженерних споруд, які проходять через лісову ділянку, для їх обслуговування.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що державні лісогосподарські підприємства, як постійні лісокористувачі, наділені виключними повноваженнями на господарювання в лісах, які знаходяться на землях державної власності, заготівлю деревини та подальшу її реалізацію, а тому відповідно до пункту четвертого частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» є розпорядниками відповідної інформації. 
Отже, ДП «Любомльське лісове господарство» є розпорядником запитуваної ОСОБА_1 інформації у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Крім того, запитувана інформація може бути предметом суспільного інтересу.
При цьому твердження відповідача про те, що він не є розпорядником інформації, що мало наслідком відмову у наданні запитуваної позивачем інформації є необґрунтованими та безпідставними.
Крім того, оскаржувана відмова ДП «Любомльське лісове господарство» в порушення вимог статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не містить мотивованої підстави відмови та роз`яснення порядку оскарження даної відмови.
Таким чином, суд першої інстанції правильно задовольнив позовні вимоги шляхом визнання протиправними дій ДП «Любомльське лісове господарство» щодо відмови у наданні ОСОБА_1 публічної інформації на запит №1 про надання (доступу) до інформації від 26.11.2020 та зобов`язання відповідача повторно розглянути вказаний запит з урахуванням правової позиції, наданої судом у даному рішенні.
З огляду на викладене вище, суд першої інстанції вжив заходів до всебічного і повного дослідження обставин справи і прийняв законне і обґрунтоване рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.
Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, то в силу вимог частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Державного підприємства «Любомльське лісове господарство»  залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 січня 2021 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	О. І. Мікула