П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_____________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/10001/20	
Головуючий І інстанції Корой С.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів -  Димерлія О.О., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 07.12.2020р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та стягнення суми боргу, -
В С Т А Н О В И В:
02.10.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті йому повного розміру разової грошової допомоги, яка встановлена ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 2016р. по 2020р.;
- стягнути з відповідача на його користь суму боргу за 2016р. у розмірі - 5208 грн., за 2017р. у розмірі - 6029 грн., за 2018р. у розмірі - 7719 грн., за 2019р. у розмірі - 8576 грн., за 2020р. у розмірі - 9464 грн., що виникла у зв`язку із невиплатою у повному обсязі разової грошової допомоги, яка встановлена ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач, після прийняття Конституційним Судом України рішення від 27.02.2020р. №3-р/2020, набув право на разову грошову допомогу до 05 травня за період з 2016р. по 2020р. у розмірі, передбаченому ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», однак Департамент праці та соціальної політики Одеської міськради протиправно відмовив йому у призначенні та проведенні цієї виплати. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020р. (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, яка полягає у невиплаті позивачу повного розміру разової грошової допомоги, яка встановлена згідно з ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2020 рік. Стягнуто з Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради на користь позивача недоплачену суму щорічної разової грошової допомоги особам з інвалідністю внаслідок війни до 5 травня, яка передбачена ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998р. № 367-XIV) за 2020р. у розмірі 9464 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник відповідача 05.01.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.12.2020р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
19.01.2021р. матеріали даної справи, разом із апеляційною скаргою, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 
21.09.2015р. обласною МСЕК №1 видано довідку серії 10ААА №125674 про результати визначення у застрахованої особи - ОСОБА_1 ступеня втрати професійної працездатності у розмірі 60% та встановлення первинно III групи інвалідності, у зв`язку з отриманням при виконані службових обов`язків травми.
18.09.2017р. обласною МСЕК №1 на ім`я позивача видана довідка серії 10ААА №127615 про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках 10%, до попередніх 60%, які раніше були встановлені, у зв`язку з отриманням III групи інвалідності, при виконані службових обов`язків, та встановлено II групу інвалідності.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 14.09.2020 року, ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.
27.02.2020р. Конституційний Суд України прийняв рішення №3-р/2020, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними) окреме положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст.ст.12,13,14,15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Враховуючи визнання неконституційними положення деяких законодавчих актів, позивач звернувся до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради із письмовою заявою від 07.08.2020р., у якій просив здійснити доплату разової грошової допомоги до 5 травня за період з 2016р. по 2020р. у розмірі, передбаченому ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з урахуванням виплачених сум. 
Однак, листом від 12.08.2020р №02-Л-39851/1-еп відповідач відмовив позивачу у проведені відповідної виплати, мотивуючи це тим, що Департамент при виплаті грошової допомоги до 5 травня діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Не погоджуючись із такою бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд 1-ї інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог та, відповідно, часткової неправомірності спірної бездіяльності відповідача.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993р. №3551-XII.
Відповідно до приписів ст.13 Закону №3551-XII (в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998р. №367-XIV), щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком.
Пунктом 20 Розділу ІІ Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік» згадану вище норму права викладено в такій редакції: «щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України».
Згідно з пп. «б» пп.2 п.20 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007р. №107-VI, що набрав чинності 01.01.2008р., ст.13 Закону №3551-XII викладено у такій редакції: «щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України».
Як загально відомо, рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008р. №10рп/2008 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, положення пп. «б» пп.2 п.20 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007р. №107-VI.
У подальшому, Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014р. №79-VІІІ (набрав чинності 01.01.2015р.) розділ VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнено п.26, яким встановлено, що норми і положення, зокрема ст.ст.12,13,14,15,16 Закону №3551-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи      з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На виконання зазначених приписів Бюджетного кодексу України, з метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України №3551-XII і «Про жертви нацистських переслідувань», Кабінетом Міністрів України щороку приймалися відповідні щодо окремого бюджетного року постанови, а саме: від 31.03.2015р. №147, від 02.03.2016р. №141, від 05.04.2017р. №233, від 14.03.2018р. №170, від 20.03.2019р. №237 та від 19.02.2020р. №112, якими визначався, зокрема, розмір та порядок виплати разової грошової допомоги особам з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи.
Зокрема, у постанові Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» від 19.02.2020р. №112 (набрала чинності 25.02.2020р.) визначено розмір виплати разової грошової допомоги особам з інвалідністю внаслідок війни (ІІ групи) - 3640 грн.
Втім, рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020р. №3-р/2020 у справі №1-247/2018(3393/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст.ст.12,13,14,15,16 Закону №3551-XII (Відомості Верховної Ради України, 1993р., №45, ст.425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
У цьому ж рішенні зазначено, що окреме положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст.ст.12,13,14,15,16 Закону №3551-XII (Відомості Верховної Ради України, 1993р., №45, ст.425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Отже, з 27.02.2020р. норми і положення, зокрема ст.ст.12,13,14,15,16 Закону №3551-XII, не застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Таким чином, з 27.02.2020р. застосовуються положення ст.13 Закону №3551-XII в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998р. №367-XIV (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008р. №10рп/2008), а саме: щорічно до 5 травня особам з інвалідністю 2-ї групи внаслідок війни виплачується разова грошова допомога у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.
За визначенням, наведеним у ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV, мінімальна пенсія - це державна соціальна гарантія, розмір якої визначається цим Законом.
Відповідно до ч.1 ст.28 цього Закону мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019р. №294-IX встановлено у 2020р. прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 01.01.2020р. - 1638 грн.
Таким чином, розмір щорічної разової грошової допомоги особам з інвалідністю внаслідок війни 2-ї групи у 2020р. становить 13104 грн. (1638 грн. х 8).
Колегія суддів звертає увагу на те, що на момент нарахування і виплати у 2020р. позивачу одноразової грошової допомоги та на дату звернення із заявою до відповідача про доплату щорічної виплати грошової допомоги, діяла ст.13 Закону №3551-XII у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998р. №367-XIV, яка передбачала розмір допомоги до 5 травня для осіб з інвалідністю внаслідок війни 2-ї групи - 8 мінімальних пенсій за віком. 
Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 29.09.2020р. за наслідками розгляду зразкової справи №440/2722/20.
Більш того, Верховний Суд при розгляді зазначеної зразкової справи дійшов висновку, що неможливість здійснення відповідачем своїх зобов`язань через ненадходження коштів від головного розпорядника, не ґрунтується на вимогах  закону  та є безпідставними.
На користь такого висновку вказує і практика Європейського Суду, зокрема, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини «Кечко проти України» (заява №63134/00, п.п.23,26)     та «Ромашов проти України» (заява №67534/01, п.43), реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.
Отже, аналізуючи фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками суду 1-ї інстанції щодо необхідності виплати позивачу - ОСОБА_1 допомоги до 5 травня за 2020р. у недоплаченому розмірі, відповідно до приписів до ст.13 Закону №3551-XII. 
При цьому, як вірно зазначено судом 1-ї інстанції, право на нарахування і виплату грошової допомоги у розмірі, передбаченому ст.13 Закону №3551-XII, виникло у позивача з 27.02.2020р. (дати прийняття Конституційним Судом України рішення у справі №1-247/2018(3393/18), а тому до вказаного часу відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законодавством України.
Вищевикладене у повному обсязі спростовує викладені скаржником в апеляційній скарзі твердження.
Слід також зазначити, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж  Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.
З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року - без змін.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 21.04.2021р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                                 Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                                                 О.О. Димерлій 

                                                                                                      В.О. Скрипченко