Головуючий суду 1 інстанції - Третяк О.Г.   
Доповідач -Луганська В.М. 

Справа № 409/610/20
Провадження № 22-ц/810/163/21

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Луганської В.М.
суддів: Гаврилюка В.К., Коновалової В.А.
за участю секретаря – Вовчанської С.В. 
учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»
відповідачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку,
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє через представника ОСОБА_3 
на заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 09 жовтня 2020 року, ухвалене судом у складі судді Третяка О.Г.,
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:
       У березні 2020 року позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами, в обґрунтування яких вказав, що 21 квітня 2005 року між АКБ «ПРАВЕКС-БАНК», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ПАТ «ПРАВЕКС-БАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 06006-033/05Р, за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 19 000 дол США для споживчих цілей.
25 грудня 2005 року було укладено додаткову угоду до Кредитного договору № 06006-033/05Р.
28 лютого 2012 року укладено договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 06006-033/05Р, яким змінено валюту зобов`язання з доларів США на гривню шляхом перерахування за курсом 8,025 грн за 1 долар США на дату підписання цього договору. Також відповідно до п. 1.3 було змінено номер Кредитного договору з № 06006-033/05Р на 6096-006/12Р.
31 травня 2017 року між ПАТ «ПРАВЕКС-БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами № 1, відповідно до якого право грошової вимоги за договором №6096-006/12Р від 21 квітня 2005 року, укладеним між ПАТ «ПРАВЕКС-БАНК» та ОСОБА_1 , Договором іпотеки №6096-006/12Р від 21 квітня 2005 року, укладеним між ПАТ «ПРАВЕКС-БАНК» та ОСОБА_1 , Договором поруки №6096-006/12Р від 21 квітня 2005 року, укладеним між ПАТ «ПРАВЕКС-БАНК» та ОСОБА_2 перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».
       Відповідно до п. 1.2 кредитного договору про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 06006-033/05Р встановлено, що кредит надається позичальникові з 21 квітня 2005 року по 20 квітня 2025 року зі сплатою річних 15 % річних.
       Пунктом 4.4 договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 06006-033/05Р передбачено, що позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом щомісяця до 10-го числа наступного місяця.
       Відсотки за користування кредитом відповідно до п. 4.5 договору про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 06006-033/05Р підлягають сплаті позичальником щомісяця за час фактичного користування грошовими коштами протягом календарного місяця у строк до 10-го числа місяця, наступного за місяцем нарахування відсотків, а також на момент припинення дії договору вказаного в п. 1.2 даного договору. 
       Станом на 12 березня 2020 року відповідачами належним чином не виконуються взяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо сплати щомісячних внесків за кредитом та процентів за користування кредитом, внаслідок чого утворилася заборгованість.
       Згідно реєстру боржників до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами № 1 сума заборгованості на момент відступлення права вимоги становить 68595,64 грн, що складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 48975,10 грн та заборгованості по відсоткам у сумі 19620,54 грн.
       Позивач зазначив, що відповідно до ст.625 ЦК України відповідачі мають сплати три проценти річних від простроченої суми та встановленого індексу інфляції.
       У зв`язку з викладеним просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 6096-006/12Р у сумі 118 459,09 грн, яка складається з заборгованості по тілу кредиту у сумі 48975,10 грн, заборгованості за відсотками у сумі 19620,54 грн, від простроченої суми заборгованості встановленого індексу інфляції у сумі 43678,57 грн, три відсотки річних від простроченої суми у сумі 6184,88 грн.

       Заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 09 жовтня 2020 року позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. 
       Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 06006-033/05Р від 21 квітня 2005 року у розмірі 118459,09 грн та вирішено питання судових витрат.

       У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Білокуракинського районного суду з заявою про перегляд заочного рішення.

       05 лютого 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 09 жовтня 2020 року відмовлено.

       Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить суд скасувати заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 09 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
       Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у матеріалах справи відсутні відомості про належне повідомлення скаржника про судові засідання, які були призначені на 17 липня 2020 року,03 квітня 2020 року, 17 липня 2020 року, 09 жовтня 2020 року не містять посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
       Вказані порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанці.

       У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» не погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що вона не підлягає задоволенню та зазначає, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання на непідконтрольній території України, а саме м. Луганськ та зазначає, що відповідно до договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 063006-033/5Р від 21 квітня 2006 року, а саме п. 6.1.4 при зміні свого місця проживання чи місця перебування відповідач повинен повідомити протягом 5 днів про такі зміни. Боржником не було повідомлено ні банк, ні нового кредитора про зміну місця проживання, тому суд здійснив усі необхідні дії для повідомлення відповідачів про місце та час розгляду справи.

       В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав посилаючись на доводи, які викладені в апеляційній скарзі, та заявив клопотання про застосування строку позовної давності.

       В судовому засіданні представник ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» апеляційну скаргу не визнав та вважає, що відсутні підстави для її задоволення, так само відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

       Заслухавши доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

       Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
       Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем ОСОБА_2 рішення суду не оскаржується, а із тексту апеляційної скарги вбачається, що відповідачем ОСОБА_1 рішення суду оскаржується щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, тому рішення суду в частині договору поруки не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24 жовтня 2008 року.

       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

       Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

       Відповідно до ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
       Положення цього конституційного принципу закріплені у ст. ст. 12, 13 ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.         Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
       Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.
       За змістом ч.1 ст.43 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право брати участь у судових засіданнях.
       Згідно з частинами першою та другою статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
       Частиною 2 п.1 ст.223 ЦПК України передбачено, що неявка в судове засідання учасника справи щодо якого, відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце розгляду справи перешкоджає розгляду справи.
       Згідно розділу XIII Перехідних положень ЦПК України п.19 ч.1 особливості судових викликів та повідомлень, направлення копій судових рішень учасникам справи, у разі якщо адреса їх місця проживання (перебування) чи місцезнаходження знаходиться на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції, визначаються законами України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції».
       Відповідно до ст.1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції», якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться в районі проведення антитерористичної операції, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання.
       Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії.
       З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
       Вказана позивачем у позовній заяві адреса місця проживання відповідача ОСОБА_1 знаходиться на тимчасово окупованій території України, однак в матеріалах справи відсутні відомості про те, що скаржник повідомлявся про дату, час та місце судових засідань, які призначались на 01 вересня 2020 року, 09 жовтня 2020 року, в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції».
       Суд повідомляв скаржника шляхом розміщення оголошення про виклик особи зареєстроване місце проживання якого невідомо ( т.с.1 а.с.117, 126, 133).
       В оголошеннях відсутнє посиланням на веб-адресу ухвали суду про відкриття провадження в Єдиному державному реєстрі судових рішень, та оголошення не розміщені на офіційному веб-сайті судової влади України.
       Зазначені обставини свідчать про те, що оголошення про виклик відповідача ОСОБА_1 , які містяться в матеріалах справи не відповідають вимогам ч. 1 ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції».
       Тобто, матеріали справи не містять відомостей про те, що скаржник був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, натомість суд першої інстанції розглянув справу без його участі та ухвалив заочне рішення.
       При цьому, посилання суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні на те, що відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час розгляду справи судом повідомлялися належним чином, не відповідає матеріалам справи.
       Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
       Відповідач ОСОБА_1 у апеляційній скарзі посилається на те, що суд в порушення норм ЦПК України розглянув справу без участі відповідача, не маючи відомостей про те, що відповідач повідомлений дату, місце та час судового засідання.
       Таким чином недотримання судом норм процесуального права призвело до порушення права скаржника, що в силу п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення.

       Вирішуючи про стягнення кредитної заборгованості з відповідачів, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню у повному обсязі.
       Колегія суддів судової палати вважає, що такий висновок суду не відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам закону, виходячи з наступного.

       У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
       Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
       Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.
       Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
       Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
       У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
       Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
       Судом встановлено, що 21 квітня 2005 року між АКБ «Правекс - Банк», правонаступником якої є ПАТ «Првекс-Банкг» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 06006-033/05Р, згідно якого банк надав відповідачу грошові кошти в розмірі 19 000 дол США для споживчих цілей. Кредит надається строком з 21 квітня 2005 року до 20 квітня 2025 року, сплатою 12 відсотків річних.
       25 грудня 2005 року було укладено додаткову угоду до кредитного договору № 06006-033/05Р від 21 квітня 2005 року, згідно якої сторони домовилися внести зміни до кредитного договору.
       28 лютого 2012 року укладено договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 06006-033/05 від 21 квітня 2005 року, яким змінено валюту зобов`язання з доларів США на гривню шляхом перерахування за курсом 8,025 грн за 1 долар США на дату підписання цього договору.
       Відповідно до п. 1.3 договору про внесення змін було змінено номер кредитного договору з № 06006-033/05Р на 6096-006/12Р та викладено у новій редакції.
       Згідно п.1.1 кредитного договору №6096-006/12Р станом на 28 лютого 2012 року загальна сума кредиту в національній валюті складає 86670, 00 грн.
       Відповідно до п.1.2 кредитного договору кредит надається позичальнику строком з 21 квітня 2005 року до 20 квітня 2025 року, на вказаний період сторонами погоджено процентну ставку 15 процентів річних.
       Відповідно до п.1.4 вказаного договору кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків за договором купівлі-продажу квартири.
       Згідно п.4.4 кредитного договору позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом щомісяця до 10 числа місяця включно, в строк до 20 квітня 2025 року, шляхом внесення грошових коштів згідно графіку погашення заборгованості, викладеного в додатку 1 до кредитного договору.
       Пунктом 4.5. кредитного договору передбачено, що проценти за користування підлягають сплаті позичальником щомісяця у строк до 10 числа місяця включно, наступного за місяцем нарахування процентів.
       В забезпечення виконання кредитного договору 21 квітня 2005 року між ОСОБА_2 та АКБ «Правекс – Банк» укладено договір поруки № 06006-033/05/Р, згідно якого поручитель зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання зобов`язань ОСОБА_1 .
       28 лютого 2012 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Правекс-Банк» було укладено договір про внесення змін та доповнень до договору поруки №06006-033/05 від 21 квітня 2005 року, згідно якого поручитель несе солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобов`язань позичальника за кредитним договором №6096-006/12Р від 21 квітня 2005 року.
       31 травня 2017 року між ПАТ «Правекс -Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами № 1, відповідно до якого право грошової вимоги за договором №6096-006/12Р від 21 квітня 2005 року, укладеним між ПАТ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 , Договором іпотеки №6096-006/12Р від 21 квітня 2005 року, укладеним між ПАТ «ПРАВЕКС-БАНК» та ОСОБА_1 , Договором поруки №6096-006/12Р від 21 квітня 2005 року, укладеним між ПАТ «Правекс -Банк» та ОСОБА_2 перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».
       Згідно додатку до договору купівлі-продажу прав вимог за кредитами № 1, відповідно до якого право грошової вимоги за договором №6096-006/12Р, загальний розмір заборгованості за кредитом станом на 31 січня 2017 року складає - 68595, 64 грн (розмір заборгованості за кредитом складає 48975, 10 грн, за відсотками складає - 19620, 54 грн.
       Зазначені вище обставини свідчать про те, що усі права первісного кредитора за кредитним договором № 6096-006/12Р від 21 квітня 2005 року перейшли до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», яке набуло право вимоги, як новий кредитор, до ОСОБА_1 за зазначеним вище кредитним договором та ОСОБА_2 за договором поруки № 6096-006/12Р від 21 квітня 2005 року.
        ОСОБА_1 не виконував належним чином зобов`язання за вищевказаним кредитним договором не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
       Згідно Реєстру боржників до договору купівлі –продажу прав вимоги за кредитами №1 від 31 травня 2017 року сума заборгованості станом на 31 січня 2017 року становить- 68595, 64 грн, що складається: заборгованості за тілом кредиту - 48975, 10 грн, за відсотками - 19620, 54 грн.
       Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 6096-006/12Р від 21 квітня 2005 року, здійсненого ПАТ КБ «Правекс-Банк» та наданим позивачем, останній погашений плановий платіж по кредитному договору здійснений відповідачем 11 червня 2014 року.
       Згідно вказаного розрахунку у боржника станом на 31 травня 2017 року відсутня прострочена заборгованість по тілу кредиту.
       Судом встановлено, що починаючи з липня 2014 року відповідачі допустили прострочення сплати чергового платежу за відсотками за користування кредитом, що відображено в наданих суду розрахунках заборгованості.
       Як зазначалось вище, кредитним договором передбачено зобов`язання щомісячної сплати тіла кредиту і відсотків у відповідності до графіку, який є невід`ємною частиною договору.
        ОСОБА_1 заявив про застосування позовної давності у заяві про перегляд заочного рішення суду першої інстанції.
       Під час розгляду справи у суді апеляційної скарги представником скаржника заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.
       Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.         Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
       Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц.
       З матеріалів справи вбачається, що справа розглянута у заочному порядку, відповідач ОСОБА_1 не брав участі у такому розгляді справи судом першої інстанції.
        Скаржник, скориставшись своїм правом, заявив про застосування позовної давності у заяві про перегляд заочного рішення суду, яку ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 05 лютого 2021 року залишено без задоволення. Представник скаржника у суді апеляційної інстанції заявив клопотання про застосування строку позовної давності.
       Колегія суддів приймає заяву скаржника про застосування строку позовної давності.
       Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
       Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
       Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
       Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
       Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
        З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
       Згідно п.4.4 кредитного договору позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом щомісяця до 10 числа місяця включно, в строк до 20 квітня 2025 року, шляхом внесення грошових коштів згідно графіку погашення заборгованості, викладеного в додатку 1 до кредитного договору.
       Пунктом 4.5. кредитного договору передбачено, що проценти за користування підлягають сплаті позичальником щомісяця у строк до 10 числа місяця включно, наступного за місяцем нарахування процентів.
       Повернення кредиту та сплату відсотків боржник мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 10 числа кожного місяця упродовж строку кредитування.         Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.
       Загальна позовна давність до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
        Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
       Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
       Оскільки кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
       У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
       Така правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справ №444/9519/12.
       Згідно Реєстру боржників до договору купівлі –продажу прав вимоги за кредитами №1 від 31 травня 2017 року сума заборгованості станом на 31 січня 2017 року становить - 68595, 64 грн, що складається: заборгованості за тілом кредиту - 48975, 10 грн, за відсотками - 19620, 54 грн.
       Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 6096-006/12Р від 21 квітня 2005 року, здійсненого ПАТ КБ «Правекс-Банк» та наданим позивачем, останній погашений плановий платіж по кредитному договору здійснений відповідачем 11 червня 2014 року.
       Згідно вказаного розрахунку у боржника станом на 31 травня 2017 року відсутня прострочена заборгованість по тілу кредиту.
       Судом встановлено, що починаючи з липня 2014 року відповідачі допустили прострочення сплати чергового платежу за відсотками за користування кредитом, що відображено в наданих суду розрахунках заборгованості.
Як зазначалось вище, кредитним договором передбачено зобов`язання щомісячної сплати тіла кредиту і відсотків у відповідності до графіку, який є невід`ємною частиною договору.
Із позовом до суду позивач звернувся 18 березня 2020 року.

       Враховуючи висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі№ 444/9519/12 апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності, щодо застосування якого заявлено скаржником, для звернення стягнення до щомісячних платежів до 18.03.2017 року. Стягненню підлягає заборгованість за кредитним договором в межах трирічного строку до моменту звернення позивача, а саме з 18.03.2017 року по 18.03.2020 року, що становить за тілом кредиту 19764, 00 грн (549*36).
       Позивач, зазначаючи про заборгованість за кредитним договором, у позовній заяві посилається на реєстр боржників до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами №1 від 31.05.2017 року, згідно якого сума заборгованості станом на 31 січня 2017 року становить - 68595, 64 грн, що складається: заборгованості за тілом кредиту - 48975, 10 грн, за відсотками - 19620, 54 грн.
       Тобто, заборгованість за проценти у сумі 19620, 54 нарахована станом на 31.01.2017 року, тобто поза межами строку позовної давності, тому вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню.
       Колегія суддів не приймає до уваги, посилання представника про те, що позовна давність щодо кожного платежу окремо повинна бути застосовуватися з 16 січня 2023 року, коли позивачем було підготовлено вимогу про погашення кредитної заборгованості в порядку ч.2 ст.530 ЦК України не заслуговують на увагу, оскільки суду не надано належних доказів, що така вимога була направлена скаржнику та ним отримана.

       Що стосується вимог позивача про стягнення інфляції, та трьох відсотків річних відповідно до ст.625 ЦК України, колегія суддів виходить з наступного.
       Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати і три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
       Позивач має право на стягнення з відповідачів суми інфляції та трьох відсотків від простроченої суми заборгованості за тілом кредиту. 
       Однак вимоги про стягнення інфляції та трьох відсотків від простроченої суми за процентами не підлягають задоволенню, оскільки вимоги про стягнення процентів заявлені поза межами строку позовної давності.
       З відповідачів підлягає стягненню інфляція за час прострочення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 5095, 27 грн ( 19764,00 * 1,5780572 (сукупний індекс інфляції з 18.03.2017 по 18.03.2020 року) -19764,00 = 5095.27 грн); та три проценти річних заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1778, 76 грн (19764, 00*3:360*1095 (кількість днів):100).
       Ураховуючи, що поручитель ОСОБА_2 відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, колегія суддів в силу частини третьої статті 367 ЦПК України виходить за межі вимог апеляційної скарги, та, вважає, що в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 6096-006/12Р від 21 квітня 2005 року у розмірі 26638, 03 грн, яка складається з тіла кредиту – 19764,00 грн, 3% річних заборгованості за кредитом з 18.03.2017 року по 18.03.2020 року у сумі 1778,76 грн, інфляція за прострочення сплати заборгованості за кредитом з 18.03.2017 року по 18.03.2020 року в розмірі 5095,27 грн.

       Згідно наданого розрахунку заборгованості, який здійснено ПАТ «Правекс –Банк» та наданого позивачем вбачається, що на час звернення позивача до суду у боржника наявна прострочена заборгованість по тілу кредиту з 31.05.2017 року по 18.03.2020 року та строкова.
       Щодо вимог позивача про стягнення строкової заборгованості за тілом кредиту, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
       В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зроблено висновок, що «частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором»; «…суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту»; «…порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами».
       Відповідно до ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності з 10 червня 2017 року, у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
       Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
       Позивачем не надано суду належних доказів направлення вимоги позивача до позичальника та поручителя про дострокове повернення всієї суми кредиту в сумі 48975, 10 грн за кредитним договором 36096-006/12 року у зв`язку з невиконанням зобов`язань.
       Враховуючи, що умовами кредитного договору №6096-006/12Р від 21.04.2005 року передбачено обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів, проте позивачем не дотримано передбачені договором умови та положення частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», тому відсутні підстави для задоволення позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за договором про іпотечне кредитування.
       За таких обставин колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення з боржника строкової кредитної заборгованості за тілом кредиту не підлягають задоволенню.
       Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
       Апеляційний суд вважає, що на підставі ч.3 п.3, ч.1 п.1, 4 ст.376 ЦПК України заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 09 жовтня 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача. Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором № 6096-006/12Р від 21 квітня 2005 року у розмірі 26638, 03 грн, яка складається з тіла кредиту – 19764,00 грн, 3% річних заборгованості за кредитом з 18.03.2017 року по 18.03.2020 року у сумі 1778,76 грн, інфляція за прострочення сплати заборгованості за кредитом з 18.03.2017 року по 18.03.2020 року в розмірі 5095,27 грн. В іншій частині заявлених вимог відмовити. 
       Відповідно до ч.1 ст.141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору пропорційно задоволеним заявленим вимогам. 
Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. 
       З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 2102, 00 грн.
       Вимоги позивача стосовно стягнення з відповідачів кредитної заборгованості солідарно задоволено частково. 
       При подачі апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 3153, 00 грн.
       Апеляційна скарга скаржника задоволена частково, ураховуючи, що з банку на користь скаржника підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 709, 01 грн, то з урахуванням положень ч.10 ст.141 ЦПК України з позивача на користь скаржника підлягає стягненню судовий збір у розмірі 472, 67 грн, а з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 236, 34 грн.

       Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 384 ЦПК України, Луганський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє через представника ОСОБА_3 на заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 09 жовтня 2020 року задовольнити частково.

       Заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 09 жовтня 2020 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

       Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

       Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , номер платника податків НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 , номер платника податків НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», код ЄДРПОУ 38750239, місцезнаходження за адресою: вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, поверх 6, оф. 32, м. Київ, заборгованість за кредитним договором № 6096-006/12Р від 21 квітня 2005 року у розмірі 26638, 03 грн, яка складається з тіла кредиту – 19764,00 грн, 3% річних заборгованості за кредитом з 18.03.2017 року по 18.03.2020 року у сумі 1778,76 грн, інфляція за прострочення сплати заборгованості за кредитом з 18.03.2017 року по 18.03.2020 року в розмірі 5095,27 грн.

       Стягнути з ОСОБА_2 , номер платника податків НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», код ЄДРПОУ 38750239, місцезнаходження за адресою: вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, поверх 6, оф. 32, м. Київ судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 236, 34 грн.

       Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», код ЄДРПОУ 38750239, місцезнаходження за адресою: вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, поверх 6, оф. 32, м. Київ на користь ОСОБА_1 , номер платника податків НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 472, 67 грн.

       В іншій частині позовних вимог відмовити.

       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
       Повний текст постанови буде складено 17 червня 2021 року.

Головуючий                                                         В.М. Луганська

Судді                                                                 В.А. Коновалова

В.К. Гаврилюк