Справа № 309/1979/16

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        16 червня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Собослоя Г. Г., Мацунича М. В., 
за участю секретарки судового засідання Терпай С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 29 листопада 2018 року, ухвалене суддею Волощук О. Я., повний тест рішення складено 06.12.2018, 

в с т а н о в и в:
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.
Позов обґрунтував тим, що у 2015 році шлюб з відповідачкою є розірваним та на протязі останнього часу його взаємовідносини з ОСОБА_2 суттєво погіршились унаслідок її протиправної та неадекватної поведінки, що змусило його переїхати проживати до своєї матері за іншою адресою. 
Зазначав, що правоохоронними органами і судом неодноразово установлювалися з боку відповідачки факти сімейного насильства, завдання тілесних ушкоджень, знищення майна, погроз, образ, недбалого ставлення до виконання батьківських обов`язків. Це підтверджується, насамперед, висновком Хустського МВ УМВС України в Закарпатській області від 25.02.2015 про спалення ОСОБА_2 всього його особистого одягу, частину технічної документації на будинок та інших документів, чим спричинено йому матеріальний збиток у розмірі 44 000 гривень, а також постановою судді Хустського районного суду Закарпатської області від 10.03.2015, якою ОСОБА_2 визнано винуватою в учиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
За наведених обставин, уважав, що такими навмисними діями відповідачки по знищенню належного йому одягу, взуття та іншого майна, на яке він мав законне право, йому заподіяно моральну шкоду в розмірі 8 000 грн, яку просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь, а також вирішити питання про судові витрати по сплаті судового збору. 

У грудні 2017 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди.
Зустрічний позов мотивувала тим, що починаючи з 2014 року фактичні шлюбні відносини між сторонами припинилися, а стосунки погіршилися. З метою позбавлення належної їй частки на нерухоме майно, визнання кредитного договору недійсним, ОСОБА_1 намагався визнати її обмежено дієздатною й як однією з підстав для такого вигадав навмисне спалення нею його одягу, документів, що не відповідає дійсності.
Посилалась, що ОСОБА_1 через правоохоронні органи і суд поширює відносно неї недостовірну інформацію. Так, по його безпідставній заяві проти неї по спаленню нібито речей, документів було складено протокол про адміністративне правопорушення і, як наслідок, постановою судді Хустського районного суду Закарпатської області від 10.03.2015 її було притягнуто до адміністративної відповідальності. Однак ця постанова судді місцевого суду була скасована постановою судді Апеляційного суду Закарпатської області від 10.05.2017 з одночасним закриттям провадженням у справі. 
Зазначала і те, що наразі не бажає спростування відповідачем поширеної ним відносно неї неправдивої інформації, яку він подав до міліції та суду, а бажає компенсації їй ОСОБА_1 спричиненої у зв`язку з цим моральної шкоди, яка полягає у погіршенні її стану здоров`я, сну, організації її життя, відносин зі знайомими, близькими людьми, оскільки останні гадають про її неадекватність по спаленню одягу відповідача.
З огляду на наведене просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 100 000 грн завданої моральної шкоди. 

Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 31 січня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 29 листопада 2018 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено. 

Ухвалою судді Закарпатського апеляційного суду Готри Т. Ю. від 28 січня 2019 року, зокрема поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 29 листопада 2018 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилалась на незаконність та необґрунтованість рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні її позовних вимог унаслідок порушення судом норм процесуального права та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.
Скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції про недоведеність її вимог є помилковими, оскільки ОСОБА_1 відносно неї здійснив наклеп шляхом подання завідомо неправдивої інформації, а саме: до поліції про вчинення буцімто насильства, спалення одягу і документів; до суду про визнання її обмежено дієздатною, встановлення піклування і призначення піклувальника, а також розповсюджував таку неправдиву інформацію серед знайомих. 
Посилаючись на ці обставини просила оскаржене рішення суду скасувати та ухвали нове рішення про задоволення її позовних вимог.
Правом подати відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не скористався.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представниця - адвокатеса Микита М.Ф. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з підстав наведених у ній.

Первісний позивач (зустрічний відповідач) ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, а тому, на думку колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення ОСОБА_2 , її представниці - адвокатеси Микити М.І., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з пунктом 9 Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 не оскаржується, а відтак, відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом у цій частині не перевіряється.
Судом установлено та не заперечується сторонами, що вони до 2015 року перебували між собою в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 19.08.2015, яке набрало законної сили 01.09.2015 (а.с.84-85).
Як убачається з висновку по заяві ОСОБА_1 від 25.02.2015, затвердженого начальником Хустського МВ УМВС України в Закарпатській області, подальший розгляд заяви ОСОБА_1 припинено та притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП (а.с.6). 
Відповідно до висновку по протоколу усної заяви ОСОБА_1 від 16.03.2015, затвердженого начальником Хустського МВ УМВС України в Закарпатській області, подальший розгляд заяви ОСОБА_1 щодо ОСОБА_2 з приводу неналежного виховання і доглядом нею за спільним сином ОСОБА_3 припинено, а матеріали здано до архіву Хустського МВ УМВС (а.с.67,68, 86,87). 
З постанови судді Хустського районного суду Закарпатської області від 10 березня 2015 року вбачається, що за результатами розгляду адміністративних матеріалів Хустського МВ УМВС України в Закарпатській області, які надійшли до суду, ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності з накладення на неї адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 51 грн за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за те, що вона 28.01.2015 приблизно о 14:00 год у будинку АДРЕСА_1 учинила економічне насильство в сім`ї відносно свого чоловіка ОСОБА_1 у вигляді позбавлення одягу шляхом пошкодження (а.с.5).
Постановою судді Апеляційного суду Закарпатської області від 10 травня 2017 року зазначена постанова судді місцевого суду скасована, а провадження у справі щодо ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням строків, передбачених ст. 38 цього ж Кодексу.
Так, обґрунтовуючи свої позовні вимоги до ОСОБА_1 про відшкодування завданої моральної шкоди, як окремого і самостійного способу захисту своїх порушених немайнових прав, ОСОБА_2 керувалася поширенням відповідачем відносно неї через органи поліції, суди та знайомих недостовірної інформації. Водночас із вимогою про спростування такої, на її думку, недостовірної інформації або правом на відповідь, вона до суду не зверталась.
За приписами ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Частиною першою статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Положеннями ст. 68 Конституції України регламентовано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Згідно з ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим беруться до уваги, що відповідно до ст. 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, установлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо.
У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Статтею 297 ЦК України унормовано, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
Згідно з положеннями ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Тлумачення ст. 40 Конституції України свідчить про те, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте під час перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.
Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (частина перша статті 1 Закону України Законом України «Про звернення громадян»).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який утратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року. Така правова позиція підтверджується і постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року (SIRYK v. UKRAINE, N 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року).
Як роз`яснено у пункті 17 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1, то в порядку цивільного судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, для яких законом установлено інший порядок оскарження. Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також у процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. 
Колегія суддів констатує, що ОСОБА_1 з метою перевірки компетентними органами, на його думку, незаконних дій ОСОБА_2 звернувся із заявою до правоохоронних органів щодо неї, а також до суду, право на яке йому гарантоване, зокрема, ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України (в редакції чинній на час звернення до суду). 
На переконання апеляційного суду, надана ОСОБА_1 правоохоронним органам інформація, що містить певні відомості про ОСОБА_2 , а також суду інформація як підстава й обгрунтування позову, повідомлені ним не з метою навмисного поширення негативної інформації про неї, а з метою перевірки цієї інформації уповноваженими на це законом посадовими особами, судом в установленому законом порядку. 
Доказів того, що метою цих дій ОСОБА_1 було приниження честі, гідності чи ділової репутації ОСОБА_2 , останньою суду не надано, а також не надано нею доказів і того, що ця інформація є дійсно неправдивою і такою, яка порушує її особисті немайнові права, принижує честь, гідність.
Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги, зокрема про відшкодування моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями фізичній особі. 
Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.
За загальним правилом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридічній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до пункту 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема у приниженні честі та гідності, ділової репутації фізичної особи, а тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно, однак за умови вже доведеності цього факту або його визнання. У цій справі є відсутніми будь-які докази того, що поширена ОСОБА_1 інформація є недостовірною або цей факт ним визнається.
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд констатує, що позивачка не довела належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами своїх вимог, які не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. 
Не може бути скасоване правильне по суті судове рішення лише з формальних міркувань.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції його ухвалив із додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За таких обставин, оскаржене рішення суду в частині апеляційного перегляду є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, а тому, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянтку ОСОБА_2 .
Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 29 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 червня 2021 року.

 Суддя-доповідачка

Судді: