ОКРЕМА ДУМКА
судді Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1 
у справі №737/641/17 (провадження №51-6562км18)
Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 листопада 2017 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК) і призначено покарання у виді  позбавлення волі на строк 11 років. Вирішено інші питання, визначені процесуальним законодавством.
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 21 березня 2018 року вирок місцевого суду залишено без змін.
Захисник та засуджений не погодилися з названими судовими рішеннями та подали на них касаційні скарги.
За результатами касаційного розгляду колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 02 березня 2021 року ухвалено постанову, якою касаційні скарги сторони захисту задоволено частково, ухвалу апеляційного суду скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Під час прийняття цієї постанови я голосувала проти, оскільки не погоджуюся із нею, а тому вважаю за необхідне відповідно до ст. 375 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) викласти свої міркування в окремій думці.
ОСОБА_2 був визнаний винуватим в умисному вбивстві ОСОБА_3 та засуджений за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.
Судами було визнано доведеним вчинення ОСОБА_2 умисного вбивства ОСОБА_3 у лісопосадціпоблизу залізничної станції «Вересоч» 17 січня 2017 року близько 21 год в ході конфлікту, що раптово виник між ними. Засуджений металевою арматурою, яка була в його рюкзаку, наніс потерпілому кілька ударів в голову та ділянку обличчя, від яких останній впав на землю. Пізніше ОСОБА_2 наніс ще кілька ударів каменем в ділянку потилиці потерпілого. З метою приховування злочину засуджений перемістив тіло ОСОБА_3 в інше місце лісополоси, прикидавши його гіллям.
У постанові констатовано факт затримання ОСОБА_2 на день раніше, ніж про це зазначено у процесуальних документах, поставлено під сумнів низку доказів, на які послалися суди.
Я не погоджуюся з тим, що ОСОБА_2 потрібно вважати затриманим не з 08 лютого 2017 року, як про це вказано у протоколі затримання, а з 07 лютого 2017 року. Інші судді погодилися зі стороною захисту в тому, що оскільки працівники поліції перебували біля домоволодіння засудженого, то це фактично означає його затримання.
Моя незгода з таким висновком обумовлена тим, що засудженому не було ні в усній, ні в письмовій формі повідомлено про будь-які обмеження щодо його пересування. Цього факту не заперечує й сам ОСОБА_2 , адже він не виявляв бажання і не вчинював жодних дій спрямованих на залишення домоволодіння. Окрім цього, сторона захисту протягом всього судового розгляду не заявляла про те, що момент затримання у процесуальних документах, а саме 08 лютого 2017 року вказані неправильно. Засуджений лише повідомляв, що бачив біля свого будинку машину працівників поліції.
Звертаю увагу, що суд першої інстанції не посилався на показання ОСОБА_2 , надані ним під час досудового розслідування, в тому числі і на визнавальні показання, оскільки такі були отримані із порушенням його права на захист. На мою думку, така позиція суду першої інстанції є абсолютно правильною. Тобто суди одразу не використовували для доведення вини ОСОБА_2 ті докази, які були зібрані із порушенням вимог КПК, обґрунтовуючи доведеність його вини належними та допустимими доказами. Інші судді у п. 25 постанови по цій справі теж погодилися із тим, що суди не покликалися на недопустимі докази, отримані із порушенням прав ОСОБА_2 на захист.
Звертаю увагу й на те, що сам огляд місця події у цій справі та отримані в результаті цього докази здобуті у відповідності з положеннями КПК. Так, з матеріалів справи чітко видно, що інформація про місцезнаходження трупа стала відомою не лише зі слів  ОСОБА_2 . Передусім наголошую, що не  ОСОБА_2 прийшов до поліції із будь-якими заявами про вчинення ним чи кимось іншим умисного вбивства, а саме працівники поліції приїхали до його будинку і почали у нього та його дружини з`ясовувати обставини, що мали місце напередодні зникнення потерпілого ОСОБА_3 .
Саме ОСОБА_2 перед зникненням і вбивством ОСОБА_3 спільно проводили час. Так, інформація про те, що ОСОБА_2 разом зі своїми дружиною, дитиною та ОСОБА_3 відпочивали підтверджується показаннями дружини засудженого, водієм таксі, який їх привіз з Чернігова до Вересоч, односельчанами.
Сам ОСОБА_2 у одній із своїх версій розвитку подій у суді першої інстанції сказав, що знав про місцезнаходження трупа нібито зі слів своєї дружини, яка показала йому, де приблизно у лісопосадці він лежить. 
Водночас із матеріалів справи видно, що ОСОБА_2 усвідомлював, що труп ОСОБА_3 буде знайдено, оскільки він знаходиться всього за 400 м до залізничної станції. Адже із показів свідка ОСОБА_4 слідує, що ОСОБА_2 просив його переховати труп, оскільки тіло лише прикинуте гіллям і його, на думку засудженого, помітять працівники залізниці.
Заслуговує на увагу і той факт, що ОСОБА_2 у своїх апеляційній та касаційній скаргах констатує, що працівники правоохоронних органів повідомили йому, що з 06 лютого 2017 року їм було відомо місцезнаходження трупа ОСОБА_3 .
На мою думку, докази, які є у цьому провадженні поза розумним сумнівом і без інформації, отриманої від ОСОБА_2 , свідчать про вчинення ним умисного вбивства ОСОБА_3 . Зокрема, на факт вчинення саме ОСОБА_2 цього умисного вбивства вказують:
-                     показання дружини засудженого про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були у них вдома і разом пішли на електричку до Чернігова (вони разом орендували квартиру у Чернігові), потім близько півночі її чоловік повернувся, довго сидів біля печі, курив, сказав, що його заболів живіт і ОСОБА_3 сам поїхав до Чернігова;
-                     інформацією про час відправлення електропоїздів зі станції Вересоч до Чернігова, яка співпадає із показаннями дружини; 
-                     показаннями орендодавця квартири у Чернігові про те, що ОСОБА_2 на наступний день після зникнення потерпілого повідомив йому, що не знає де знаходиться ОСОБА_3 ;
-                     в цей же день (наступний після вбивства) ОСОБА_2 подзвонив своїй дружині і повідомив, що вони з ОСОБА_3 посварилися і він його вбив (доказ – показання дружини);
-                     свідок ОСОБА_4 повідомив, що ОСОБА_2 просив його переховати тіло вбитого ОСОБА_3 , а також повідомив, що вони йшли із потерпілим вдвох на електричку, потерпілий не хотів віддавати гроші за ноутбук, а далі ОСОБА_2 вдарив його по голові, а тіло відтягнув у лісосмугу;
-                     інформацією про здійснення ОСОБА_2 близько 20 дзвінків потерпілому напередодні вбивства; 
-                     його показаннями під час слідчого експерименту, де він вказав, що вчинив вбивство арматурою;
-                     висновком судово-імунологічної експертизи про те, що кров людини, виявлена на снігу біля трупа може належати ОСОБА_2 , даних про те, що це кров потерпілого не має (№ 150 від 24 березня 2017 року);
-                     висновком судово-імунологічної експертизи про те, що кров на реглані, футболці та куртці потерпілого може походити або від ОСОБА_2 , або від змішування крові ОСОБА_2 і потерпілого (№ 124 від 28 лютого 2017 року); 
-                     висновком судової імунологічної експертизи про те, що на натільних штанах, які належать потерпілому, знайдено кров людини, походження якої від ОСОБА_2 не виключається, присутність у цих слідах крові від потерпілого ОСОБА_3 не отримано (№ 141 від 17 березня 2017 року); 
-                     висновком судової імунологічної експертизи про те, що на джинсах, які належать потерпілому, знайдено кров людини, походження якої від ОСОБА_2 не виключається, а присутність у цих слідах крові від потерпілого ОСОБА_3 не отримано (№ 149 від 24 березня 2017 року);
-                     висновком судово-медичної експертизи трупа (№ 132 від 13 квітня 2017 року) про механізм і локалізацію спричинених потерпілому тілесних ушкоджень, час настання смерті, який узгоджується з інформацією про спільне прямування ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на електричку до Чернігова.
Також я вважаю, що показання чотирьох працівників поліції не є недопустимими доказами, адже вони в цих показаннях повідомляли інформацію про те, яким чином запідозрили ОСОБА_2 у вчиненні умисного вбивства, про хід досудового розслідування після внесення відомостей до ЄРДР і до пред`явлення підозри ОСОБА_2 . Значна частина цієї інформації абсолютно не пов`язана із показаннями ОСОБА_2 і є важливою для справи. 
Пункти 42-53 постанови стосуються права на захисника і права зберігати мовчання. Однак необхідність дотримання цих прав підозрюваного, обвинуваченого, засудженого ніхто не оспорює. Тому суди нижчих інстанцій і не послалися для доведення винуватості ОСОБА_2 на його показання, отримані без захисника. Однак з інших не пов`язаних із ОСОБА_2 джерел правоохоронними органами було отримано достатню кількість самостійних доказів, які беззаперечно вказують на вчинення  ОСОБА_2 умисного вбивства ОСОБА_3 . 
У зв`язку із викладеним вважаю, що не було підстав для скасування ухвали Апеляційного суду Чернігівської області від 21 березня 2018 року щодо ОСОБА_2 . Натомість касаційні скарги сторони захисту слід було залишити без задоволення, а судові рішення - без зміни.
 
Суддя                                                                                                     ОСОБА_1