УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 161/2220/21
провадження № 61-5356ск21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 лютого 2021 року у складі судді Черняк В. В. та постанову Волинського апеляційного суду від 18 березня 2021 рокуу складі колегії суддів                 Киці С. І., Данилюк В. А., Шевчук Л. Я. щодо забезпечення позову у справі за позовом Обслуговуючого кооперативу «ЖБК Еталон» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 про стягнення боргу,
ВСТАНОВИВ:
05 лютого 2021 року разом з позовною заявою Обслуговуючий кооператив «ЖБК Еталон» (далі - ОК «ЖБК Еталон») подало клопотання, у якому просить вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача, а саме квартиру АДРЕСА_1 .
Заява мотивована тим, що предметом даного позову є стягнення з відповідача                        250 000,00 грн заборгованості за договором про пайову участь у кооперативі.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 лютого 2021 року заяву ОК «ЖБК Еталон» задоволено. 
Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 , а саме квартиру АДРЕСА_1 
Суд першої інстанції виходив із обґрунтованості вимог заяви, майно є об`єктом спільної власності подружжя і може бути предметом стягнення на виконання можливого рішення про задоволення позову. 
Зустрічне забезпечення позову визнав недоцільним, оскільки позивач є резидентом України, відомості щодо ухилення ОК «ЖБК Еталон» від відшкодування можливої майнової шкоди не встановив.
Не погоджуючись з цією ухвалою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
Постановою Волинського апеляційного суду від 18 березня 2021 року апеляційну скаргуОСОБА_1 залишив без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Апеляційний суд погодився з ухвалою суду першої інстанції, постановленою                                з дотриманням норм процесуального права. Виходив з того, що квартира належна на праві власності дружині відповідача - ОСОБА_3 , набута нею у власність 10 липня 2020 року під час шлюбу з ОСОБА_1 . Також існує невиконане рішення суду у справі № 161/20059/19 про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ОК «ЖБК Еталон» у розмірі 109 840,00 грн. 
ОСОБА_1 зобов`язався до 31 грудня 2020 року повернути заборгованість, однак у липні 2020 року уклав з дружиною договір дарування належної йому частки квартири з метою уникнення звернення стягнення на належну йому частку у квартирі. При цьому відповідач зареєстрований та постійно проживає у квартирі, на яку накладено арешт. Дружина ОСОБА_1 на час постановлення ухвали судом першої інстанції померла. Відповідач, відповідно до норм статей 1216, 1218, 1220, 1261, 1268Цивільного кодексу України вважається таким, що прийняв спадщину. 
Обраний позивачем вид забезпечення позову не обмежує права позивача, лише є забезпеченням виконання судового рішення про можливе задоволення позову. Відповідач не обґрунтував в чому полягає порушення його прав.  
30 березня 2021 року (згідно штемпеля на поштовому конверті) ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Верховного Суду у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким скасувати арешт з квартири, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги не є співмірними із обраним видом забезпечення позову, суди не встановили наявність загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову, суди наклали арешт на квартиру, яка не належить відповідачу. 
У відкритті касаційного провадження належить відмовити з таких мотивів. 
Згідно із частинами четвертою та шостою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Згідно частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі                                № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову               з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів,     з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає             з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі                            № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Суд першої інстанції та апеляційної інстанцій встановили, що між сторонами існує спір щодо  стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача  250 000,00 грн боргу, відповідачем у липні 2020 року під час існування зазначеного боргу подаровано належну йому у спільній квартирі 1/2 частку дружині ОСОБА_3 , що суд апеляційної інстанції розцінив як намагання відповідача уникнути боргу. Дружина ОСОБА_1 на час постановлення ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову померла, відповідач проживав разом з нею, а тому вважається таким, що прийняв спадщину.
За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку про існування загрози відчуження квартири, що може призвести до утруднення або ж унеможливлення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив доводи ОСОБА_1 про неспівмірність вжитого заходу забезпечення позову, оскільки ним не подано докази на підтвердження вартості квартири.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
Враховуючи викладене, у відкритті касаційного провадження належить відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами попередніх інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Керуючись частиною першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від                       08 лютого 2021 року у складі судді Черняк В. В. та постанову Волинського апеляційного суду від 18 березня 2021 року у складі колегії суддів Киці С. І., Данилюк В. А.,                    Шевчук Л. Я. щодо забезпечення позову у справі за позовом Обслуговуючого кооперативу «ЖБК Еталон» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 про стягнення боргу.
Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                                        М. М. Русинчук
                                                                                                                                   Н. О. Антоненко
В. І. Крат