Ухвала
Іменем України
 
22 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 953/6327/20
провадження № 61-6349ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 15 жовтня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 березня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Харківської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визначити їй додатковий строк для подання заяви про  прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її рідного дядька ОСОБА_3 , терміном у два місяці, з моменту набрання рішенням суду законної сили, який є достатнім для подання нею такої заяви.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний дядько ОСОБА_3 , який мешкав за адресою: АДРЕСА_1 . Після його смерті відкрилася спадщина. ОСОБА_3 не складав заповіту та не мав спадкоємців першої черги за законом. Вона є рідною племінницею померлого по лінії батька, а отже, є його спадкоємцем п`ятої черги за законом. Протягом встановленого законом строку вона не звернулася до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, так як про смерть дядька дізналася від його сусідів тільки на початку жовтня 2017 року. З 26 жовтня 2017 року по 06 листопада 2017 року вона хворіла на посттравматичний бурсит правого колінного суглоба, а в період з 15 грудня 2017 року по 29 грудня 2017 року - на вертебральну попереково-крижову двосторонню люмбоішелгію на фоні остеохондрозу поперекового відділу хребта. Обидва рази вона перебувала на амбулаторному лікуванні в селі Покотилівка, де фактично проживала протягом п`яти років. Після спливу шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини вона через свого представника звернулася до Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори, де дізналася, що після смерті ОСОБА_3 було заведено спадкову справу за заявою ОСОБА_2 , який не надав доказів родинного зв`язку зі спадкодавцем. Постановою нотаріуса від 24 квітня 2019 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини. 
 
Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 15 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 15 березня 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.
 
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження існування об`єктивних та істотних труднощів для позивача щодо своєчасного подання заяви про прийняття спадщини. При цьому суди врахували тривалість пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини та обізнаність позивача про смерть спадкодавця в межах передбаченого законом шестимісячного строку.
 
16 квітня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Київського районного суду міста Харкова від 15 жовтня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 березня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що вона не мала можливості подати у встановлений законом шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини, оскільки її обидві хвороби були тривалими та пов`язаними з порушеннями опорно-рухового апарату, за характером хвороб та лікування їй потрібен був спокій та менше рухатися, що унеможливило візит до нотаріуса. Такі обмеження тривали для неї до закінчення шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини. Суди попередніх інстанцій не врахували вказаних обставин і помилково застосували нерелевантні правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року у справі № 640/8507/17, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року у справі № 420/23/18 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2020 року у справі № 601/1158/19. Натомість суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, про те, що за загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
В оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції застосував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 372/2383/16-ц, від 22 травня 2019 року  у справі № 351/2403/17, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2020 року у справі № 419/3788/17, від 16 березня 2020 року у справі № 644/5098/17, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2020 року у справі № 314/2550/17, від 17 березня 2020 року у справі № 683/2587/18, про те, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Якщо ж у спадкоємця не було перешкод для подання заяви, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то  правові підстави для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відсутні.
 
Апеляційний суд також вказав, що вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи. Також необхідно звертати увагу на тривалість неподання заяви про прийняття спадщини і після закінчення шестимісячного строку, передбаченого статтею 1270 ЦК України, дотримання заявником такої засади цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 147/1213/18.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира належала йому на праві приватної власності, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22 жовтня 2019 року.
 
Після смерті ОСОБА_3 за заявою ОСОБА_2 державним нотаріусом Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори 19 липня 2017 року було заведено спадкову справу № 204/2017.
 
ОСОБА_1 є дочкою рідного брата             ОСОБА_3 , тобто племінницею померлого, що підтверджується витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, її свідоцтвами про народження, про розірвання шлюбу.
 
З довідки, виданої амбулаторією загальної практики - сімейної медицини села Покотилівка Центру первинної медико-санітарної допомоги міста Мерефа Харківського району від 06 листопада 2017 року, вбачається, що ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні з 26 жовтня 2017 року по 06 листопада 2017 року з діагнозом - посттравматичний бурсит правого колінного суглобу.
 
Як вбачається з довідки, виданої амбулаторією загальної практики - сімейної медицини села Покотилівка Центру первинної медико-санітарної допомоги міста Мерефа Харківського району від 29 грудня 2017 року, ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні з 15 грудня 2017 року по 29 грудня 2017 року з діагнозом: вертибральна попереко-крижова двостороння люмбоішелгія на фоні остеохондрозу поперекового відділу хребта.
 
Згідно з договором найму (оренди) житла від 14 березня 2013 року ОСОБА_1 наймала у ОСОБА_5 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Строк дії договору 5 років.
 
24 квітня 2019 року ОСОБА_1 через свого представника звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .
 
Постановою державного нотаріуса Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори від 24 квітня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_3 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у зв`язку з пропуском ОСОБА_1 строку для прийняття спадщини, передбаченого статтею 1270 ЦК України.
 
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 червня 2019 року у справі № 635/3538/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визначення додаткового строку на прийняття спадщини позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та визначено ОСОБА_1 додатковий строк для подання до Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її дядька ОСОБА_3 , два місяці з моменту набрання рішенням суду законної сили.
 
На підставі вказаного рішення суду 27 липня 2019 року ОСОБА_1 через представника звернулася до Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .
 
Постановою державного нотаріуса Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори від 10 жовтня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_3 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у зв`язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючого документа та через накладення арешту на квартиру.
 
В подальшому постановою Харківського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено, рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 червня 2019 року скасовано та відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визначення додаткового строку на прийняття спадщини.
 
Відмовляючи в задоволенні позову в цій справі, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів існування поважних причин, які перешкодили їй подати заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця у визначений законом шестимісячний строк.
 
Оцінюючи доводи позивача про пропуск цього строку у зв`язку з хворобою, апеляційний суд вказав, що перебування ОСОБА_1 на амбулаторному лікуванні з 26 жовтня 2017 року по 06 листопада 2017 року та з 15 грудня 2017 року по 29 грудня 2017 року не може вважатися поважною причиною пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини, оскільки ці періоди є нетривалими. Таке лікування потребує лише періодичного відвідування медичного закладу.
 
Також суд звернув увагу на те, що, як вказала позивач, вона дізналася про смерть дядька у жовтні 2017 року, тобто ще в межах шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини, однак звернулася до нотаріальної контори з відповідною заявою лише у квітні 2019 року. 
 
Пославшись на правові висновки щодо застосування частини третьої статті 1272 ЦК України у подібних правовідносинах, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 серпня 2019 року у справі № 396/565/17, апеляційний суд зазначив, що перебування позивача на амбулаторному лікуванні в останні дні шестимісячного строку для прийняття спадщини з діагнозом люмбоішалгія не є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.
 
Крім того, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не була позбавлена можливості подати заяву про прийняття спадщини шляхом направлення її поштою до нотаріальної контори або до органів місцевого самоврядування, а тому перебування її деякий період часу на амбулаторному лікуванні не може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.
 
В обґрунтування вказаного висновку місцевий суд послався на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року у справі № 640/8507/17, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року у справі № 420/23/18 та постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2020 року у справі № 601/1158/19.
 
Доводи касаційної скарги про те, що зазначені постанови Верховного Суду є нерелевантними, не заслуговують на увагу, оскільки застосовані місцевим судом висновки, викладені в цих постановах, щодо можливості подати заяву про прийняття спадщини шляхом направлення її поштою до нотаріальної контори або до органів місцевого самоврядування узгоджуються із встановленими судами попередніх інстанцій в цій справі обставинами.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, також не заслуговують на увагу, оскільки викладені в цих постановах правові висновки є подібними до висновків, відображених в постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 372/2383/16-ц, від 22 травня 2019 року  у справі № 351/2403/17, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2020 року у справі № 419/3788/17, від 16 березня 2020 року у справі № 644/5098/17, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2020 року у справі № 314/2550/17, від 17 березня 2020 року у справі № 683/2587/18, які були застосовані судом апеляційної інстанції та посилання на які наявні в оскаржуваній постанові апеляційного суду.
 
Посилаючись на невідповідність висновків судів попередніх інстанцій правовим висновками Верховного Суду та Верховного Суду України, заявник зазначила про необхідність дослідження судами поважності причин пропуску нею строку для подання заяви про прийняття спадщини. Суди повною мірою дослідили наведені заявником причини пропуску цього строку і дали їм належну правову оцінку.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків Верховного Суду та Верховного Суду України зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи та оцінкою ними доказів.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 15 жовтня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 березня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Харківської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко