УХВАЛА

16 червня 2021 року
м. Київ

Справа № 922/1008/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульського Г.М. - головуючого, Краснова Є.В., Уркевича В.Ю.,
секретар судового засідання Лихошерст І.Ю.,
розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Концерн АВЕК та Ко"
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 25.02.2021 (колегія суддів: Зубченко І.В. - головуючий, Радіонова О.О., Чернота Л.Ф.) та рішення Господарського суду Харківської області від 18.12.2020 (суддя Шарко Л.В.)
за позовом Харківської міської ради
до Приватного акціонерного товариства "Концерн АВЕК та Ко"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Комунальне підприємство "Харківводоканал"
про розірвання договору оренди землі, усунення перешкод, зобов`язання повернути земельну ділянку
за участю:
позивача: Ворожбянов А.М. (самопредставництво)
відповідача: Капинос Л.Д. (сампредставництво)
третьої особи: Отенко П.В.(адвокат),

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст і підстави позовних вимог
1.1. Харківська міська рада (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Концерн АВЕК та Ко" (далі - відповідач), згідно з яким просила:
- розірвати договір оренди землі, який укладено 14.09.2004 між позивачем та відповідачем (далі-договір);
- усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою територіальної громади м.Харкова площею 0,6157га (кадастровий номер 6310136600:09:001:0044) по вул.Районній у м.Харкові, (далі - земельна ділянка), яка використовується відповідачем шляхом демонтажу об`єктів торговельного призначення з навісами;
- зобов`язати відповідача повернути територіальній громаді міста Харкова в особі позивача земельну ділянку з приведенням її у придатний для подальшого використання стан.
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив умови оренди земельної ділянки, яке полягає у здійсненні ним самовільного будівництва на орендованій земельній ділянці всупереч умовам договору, тому наявні підстави для розірвання договору оренди землі та її повернення в судовому порядку.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду Харківської області від 18.12.2020, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 25.02.2021, позов задоволено повністю.
2.2. Судові рішення мотивовані тим, що позивач довів наявність обставин, які є підставою для розірвання договору оренди землі з огляду на порушення його умов відповідачем.
3. Короткий зміст касаційної скарги
3.1. У касаційній скарзі відповідач просить скасувати вище вказані судові рішення та прийняти нове, яким у позові відмовити повністю.
3.2. На обґрунтування касаційної скарги скаржник посилався на те, що оскаржувані судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник касаційної скарги вказує, що суди застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17, від 27.11.2018 у справі № 912/1385/17, від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, у постановах Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 906/656/19, від 03.06.2020 у справі № 916/1666/18, від 24.06.2020 у справі № 922/2216/19, від 17.04.2018 у справі № 924/1032/17, від 08.05.2018 у справі № 914/1623/17, у постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 у справі № 6-1449цс17, та у постановах Вищого господарського суду України від 02.03.2017 у справі № 910/12557/16, від 05.08.2008 у справі № 7/34пд.
4. Мотивувальна частина
4.1. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України (далі - ГПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
4.2. При цьому під висновком щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду слід розуміти такий, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
4.3. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
4.4. У даній справі оскаржені судові рішення, які переглядаються у касаційному порядку, мотивовані тим, що відповідач порушив умови оренди земельної ділянки оскільки здійснює самовільне будівництво на орендованій земельній ділянці всупереч умовам договору. Також суди встановили факт розміщення в межах земельної ділянки об`єктів торговельного призначення з навісами, які розташовані у санітарно-захисній зоні інженерно-технічних споруд і комунікацій, зокрема, один об`єкт торгівельного призначення розташований на каналізаційному колодязі, що заборонено нормами чинного законодавства України.
За цих обставин суди дійшли висновків про наявність правових підстав для розірвання договору оренди землі, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та її повернення в судовому порядку.
4.5. У касаційній скарзі скаржник як підставу для касаційного оскарження зазначає, що суди в оскаржуваних рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, Верховного Суду України та Вищого господарського суду України.
4.6. У справі № 653/1096/16-ц предметом спору було визнання відповідачів такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі, виселення їх без надання іншого житлового приміщення та зобов`язання знятися з реєстраційного обліку, що є відмінним від обставин та предмету спору у справі, що переглядається.
4.7. У справі № 924/1220/17 предметом спору було визнання недійсним укладеного відповідачами договору оренди та усунення перешкод у користуванні орендованим майном шляхом надання позивачу вільного доступу до тракторного стану з піднавісом для сільськогосподарської техніки, що не є подібним до обставин справи, яка переглядається.
4.8. У справі № 912/1385/17, на яку скаржник посилається у касаційній скарзі як на підставу для такого оскарження, переглянутій Великою Палатою Верховного Суду, було розглянуто спір про розірвання договору з підстав систематичного невнесення орендної плати, що є відмінним від обставин та предмету спору у справі, що переглядається.
4.9. У справі № 522/1029/18 предметом спору було визнання недійсними договорів купівлі-продажу майнових прав, визнання права власності на квартиру та витребування її із чужого незаконного володіння, що є відмінним від обставин та предмету спору у справі, що переглядається.
4.10. У справі № 906/656/19 предметом спору було визнання договору припиненим, припинення дії земельного сервітуту, скасування держаної реєстрації земельного сервітуту, зобов`язання усунути перешкоди та вчинити дії, що є відмінним від обставин та предмету спору у справі, що переглядається.
4.11. У справі № 916/1666/18 предметом спору було усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні торговельним місцем шляхом звільнення торговельного місця від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу), через припинення договірних відносин з позивачем, що є відмінним від обставин та предмету спору у справі, що переглядається.
4.12. У справі № 922/2216/19 Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в позові про розірвання договору оренди землі, з тих підстав, що у пункті 38 договору передбачена можливість припинення дії договору шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків передбачених договором, внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, що істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом. Отже, в умовах договору сторони не погодили проведення реконструкції будівлі без відповідного дозволу в якості безумовної підстави для розірвання договору за рішенням суду з ініціативи орендодавця. Тому, позивач не довів істотного порушення відповідачем умов договору оренди землі в розумінні частини другої статті 651 ЦК України, як і наявності інших підстав для розірвання договору, визначених земельним законодавством та прямо передбачених умовами договору.
Відтак, постанова Верховного Суду у справі № 922/2216/19 ухвалена хоча й за правового регулювання спірних правовідносин схожого з тим, що має місце в цій справі, але за інших обставин справи та зібраних у них доказів, ніж у справі, що розглядається, тобто справа №922/2216/19 і ця справа є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них.
Отже правовідносини у справах, на які скаржник посилається як на підставу перегляду судових рішень у касаційному порядку, не є подібними із тими, що у справі, судові рішення у якій переглядаються у касаційному порядку, відмінними є і норми права, які регулюють спірні правовідносини.
4.13. У справі №924/1032/17, на яку скаржник посилається у касаційній скарзі як на підставу для оскарження постанови суду апеляційної інстанції, Верховний Суд дійшов висновку, що зміна об`єкта будівництва на орендованій земельній ділянці, що була надана саме під будівництво в межах відповідної категорії земель, не є зміною її цільового призначення, отже правовідносини не є подібними.
4.14. У справі № 914/1623/17 предметом спору було усунення перешкод в користуванні будівлею та повернення її для постановки на баланс і бухгалтерський облік, що є відмінним від обставин та предмету спору у справі, що переглядається.
4.15. Посилання скаржника на постанову Верховного Суду України зі справи №6-1449цс17 від 11.10.2017 не може бути виключною правовою підставою касаційного оскарження судових рішень, оскільки у цій справі Верховним Судом України переглянуто судове рішення зі спору про розірвання договору оренди землі з підстав того, що відповідно умов договору обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням індексації, однак усупереч умовам договору виплата орендної плати проводиться без урахування індексації, що призвело до неповної виплати орендної плати відповідно до умов договору.
4.16. Отже правовідносини у справах, на які скаржник посилається як на підставу перегляду судових рішень у касаційному порядку, не є подібними із тими, що у справі, судові рішення у якій переглядаються у касаційному порядку, відмінними є і норми права, які регулюють спірні правовідносини.
4.17. Також як на підставу касаційного оскарження скаржник посилається на постанови Вищого господарського суду України від 02.03.2017 у справі № 910/12557/16, від 05.08.2008 зі справи №7/34пд, однак згідно пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України постанови цього суду не передбачені у якості підстав для касаційного оскарження, у вказаній нормі.
4.18. Відповідно до п.5 ч.1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.
Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.
Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників судового процесу.
У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).
4.19. Отже, із встановленням законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду право на касаційне оскарження в Україні не є безумовним, що є передбачуваними для учасників судового процесу виходячи із наведених вище конкретних норм ГПК України.
За вказаних обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження, відкритого за касаційною скаргою відповідача.
4.20. У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 ГПК України, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягають.
Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України,
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Концерн АВЕК та Ко" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 25.02.2021 у справі № 922/1008/20, закрити.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Г.М. Мачульський

Судді                                                                                          Є.В. Краснов

                                                                                          В.Ю. Уркевич