Ухвала
Іменем України 
 
22 червня 2021 року
м. Київ
провадження № 51-3015 ск 21
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –       ОСОБА_1 ,
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 9 грудня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 9 квітня 2021 року. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 9 грудня 2020 року
ОСОБА_5 ,     ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця с. Кисличувата Дніпропетровської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 30 серпня 2017 року вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік;
- 21 травня 2020 року вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки;
- 22 червня 2020 року вироком Самарського районного суду за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст.185, ч. 4 ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавленні волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки,
визнано винним та призначено покарання за ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на 2 роки.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного цим вироком частково приєднано невідбуте покарання за вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2017 року і визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць. Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2020 року, яким ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, - виконувати самостійно.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 9 квітня 2021 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції – без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 3 березня 2018 року, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 , в ході спілкування з раніше знайомою йому ОСОБА_6 , дізнався, що її мати ОСОБА_7 дала свій ноутбук марки «Dell» моделі «Inspiron 15R-5521» для користування раніше знайомому йому ОСОБА_8 . У цей же день, у невстановлений в ході досудового розслідування час, ОСОБА_5 прибув до квартири АДРЕСА_3 , де проживав ОСОБА_8 , використовуючи довірливі відносини з ним, оскільки ті були знайомі, попросив останнього передати йому ноутбук, при цьому надавши неправдиві відомості про те, що він забирає його на прохання ОСОБА_7 для передачі їй.
У свою чергу, ОСОБА_8 , нічого не підозрюючи про злочинні наміри  ОСОБА_5 , знаючи що той має дружні стосунки з ОСОБА_7 та її сім`єю, добровільно передав йому ноутбук, яким ОСОБА_5 розпорядився на власний розсуд. В результаті злочинних дій потерпілій був спричинений матеріальний збиток на загальну суму 9 835,20 грн.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на постанову Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», Постанови Верховного Суду від 2 квітня 2019 року у справі №655/289/17 та від 21 липня 2020 року у справі №545/1937/18,просить скасувати постановлені відносно ОСОБА_5 вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 9 грудня 2020 року й ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 9 квітня 2021 року через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях засудженого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.
Зазначає, що в ході слідства та судового розгляду кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_5 безпосередньо у потерпілої ОСОБА_7 ноутбук не брав, що підтверджується показами самої потерпілої та свідка ОСОБА_8 , що є обов`язковою ознакою шахрайства. 
Крім того, захисник вважає необґрунтованими посилання апеляційного суду на Постанову ВС від 18 листопада 2020 року у справі № 591/1578/17, оскільки у Постанові цього ж суду від 10 грудня 2020 року у справі № 283/1268/17 міститься висновок про те, що безпосередня участь потерпілого у передачі майнових благ обвинуваченому і добровільність дій потерпілого під впливом обману чи зловживання довірою з боку обвинуваченого є обов`язковою ознакою шахрайства.  
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Що стосується доводів захисника ОСОБА_4 про необхідність закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_5 у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, то вони не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Винуватість  ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, доведена доказами, які зібрані у передбаченому законом порядку, досліджені в судовому засіданні, є належними та допустимими.
Зокрема, суд першої інстанції  узяв до уваги показання:  ОСОБА_5 , який, хоча і не визнав свою вину у вчиненому, однак повідомив, що 3 березня 2018 року він взяв у ОСОБА_8 ноутбук, який належить потерпілій ОСОБА_7 та заклав його у ломбард за 2000 грн.; потерпілої ОСОБА_7 , яка дала свій ноутбук ОСОБА_8 , а через деякий час в телефонній розмові він їй повідомив, що його взяв ОСОБА_5 . Останній просив дати йому 3 години, щоб все повернути, але пройшло 2 тижні і він нічого не повернув, у зв`язку з чим вона звернулась до поліції і викупила ноутбук сама; свідка ОСОБА_8 , який попросив у ОСОБА_7 у тимчасове користування ноутбук, а потім віддав його на вимогу ОСОБА_5 ніби-то для передачі потерпілій, яка наступного дня зателефонувала і просила повернути ноутбук; свідка ОСОБА_6 , яка повідомила, що її мати надала ОСОБА_8 ноутбук, а ОСОБА_5 заклав його у ломбард, вона не просила його це робити. Також вина засудженого підтверджується договором про надання фінансового кредиту під заставу №14.33051/0 від 3 березня 2018 року на ім`я ОСОБА_5 ; протоколом огляду предмета від 11 квітня 2018 року з фототаблицею; висновком експерта № 1174/18 від 17 квітня 2018 року; протоколом огляду місця події від 16 квітня 2018 року з фототаблицею.
Місцевий суд оцінив усі докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, оскільки його вина доведена поза розумним сумнівом.
Апеляційний суд у своїй ухвалі від 9 квітня 2021 року, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які аналогічні тим, що викладені у її касаційній скарзі, вірно вказав, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 190 КК України за встановлених у вироку фактичних обставин, є ґрунтовним, підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, а тому, залишив його без зміни.
З таким висновком погоджується колегія суддів касаційного суду.
Доводи захисника ОСОБА_4 , що апеляційний суд не взяв до уваги висновки ВС, викладені в Постановах від 2 квітня 2019 року у справі №655/289/17, від 21 липня 2020 року у справі №545/1937/18 не заслуговують на увагу, оскільки в цих справах кримінальні правопорушення вчинялись за інших обставини, за яких обман або зловживання довірою були лише способом отримання доступу до майна, тобто застосування у даному конкретному провадженні висновків на які посилається захисник є нерелевантним. 
Об`єктивна сторона шахрайства полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. В результаті шахрайських дій потерпілий - власник, володілець, особа, у віданні або під охороною якої знаходиться майно, добровільно передає майно або право на майно винній особі. Безпосередня участь потерпілого у передачі майнових благ і добровільність його дій є обов`язковими ознаками шахрайства, які відрізняють його від викрадення майна та інших злочинів проти власності. 
При цьому обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі  їй майна або права на нього. При цьому обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.
Те, що в цьому провадженні спосіб обману та заволодіння майном не є типовим, не виключає злочинності цього діяння, яке прямо передбачене у кримінальному законі. Крім того, слід зауважити, що Суд неодноразово  висловлював  правову позицію , що до суб`єктів обману при вчиненні шахрайства належать не лише власники, а й інші особи, уповноважені на вчинення юридично значущих дій стосовно майна. Введення таких осіб в оману дає підстави говорити про опосередковане вчинення шахрайства. Оскільки стаття 190 КК України не вимагає, щоб особа, яка вводиться в оману при вчиненні шахрайства, і потерпілий від цього злочину (тобто той, кому заподіюється майнова шкода) збігались(справа № 5-250кс(15)16,  №489/4597/14-к).
Разом з цим, суд апеляційної інстанції вірно застосував висновок, викладений  у Постанові ВС від 18 листопада 2020 року у справі №591/1578/17 відповідно до якого,  усвідомлення винуватим ознак конкретного потерпілого, кому саме належить чуже для нього майно та на яких підставах, заволодіває він майном (правом на майно) ввівши в оману (обманувши) власника предмета злочину чи іншу особу, в фактичному володінні якої знаходиться предмет злочину, не є обов`язковим для встановлення ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України. Необхідним і достатнім для кримінальної відповідальності є усвідомлення суб`єктом злочину того, що предмет злочину є для нього чужим. Виходячи з наявності органічного зв`язку між об`єктивними ознаками, психічне ставлення до яких визначено змістом цієї кримінально-правової норми, свідчить, що кримінальна відповідальність за шахрайство не пов`язана з встановленням ознак конкретного потерпілого, а конкретизує ознаки предмету злочину стосовно належності предмету злочину (майна чи права на майно) іншій особі.
З огляду на це, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на вирок місцевого суду, суд апеляційної інстанції належним чином перевірив усі викладені у ній доводи, визнав їх безпідставними, мотивувавши своє рішення та зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
Колегія суддів ВС погоджується з висновками апеляційного суду, та вважає, що касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містять переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених відносно ОСОБА_5 вироку й ухвали.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення у цьому кримінальному провадженні не було допущено.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 9 грудня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 9 квітня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                                   ОСОБА_9