Постанова
Іменем України
 
26 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 761/10758/17
провадження № 61-17263св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Русинчука М. М. (суддя-доповідач), 
Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «ВТБ Банк»,
третя особа - Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби,
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 червня 2019 року у складі судді Юзькової О. Л. та постановуКиївського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»), третя особа - Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - Офіс великих платників податків ДФС), про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 11 червня 2008 року між ОСОБА_1 і Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі - ВАТ «ВТБ Банк»), правонаступником якого є АТ «ВТБ Банк», було укладено кредитний договір № 623/0081-0000007. Відповідно до цього договору він отримав грошові кошти у розмірі 50 000,00 дол. США, що еквівалентно 242 575,00 грн, на споживчі цілі строком до 11 серпня 2038 року.
Внаслідок зростання курсу долара та погіршення власного фінансового стану позивач (позичальник) з 26 лютого 2015 року почав допускати прострочення обов`язкових платежів за кредитом.
У листі від 06 вересня 2016 року банк повідомив ОСОБА_1 про те, що його звернення про підтвердження можливості врегулювання проблемної заборгованості за кредитним договором розглянуто. Крім того, цим листом позичальника поінформовано про можливість внесення до 30 вересня 2016 року в рахунок погашення кредитної заборгованості не менше 20 000,00 дол. США із одночасним прощенням (списанням) залишку заборгованості. При цьому обов`язковою умовою прощення залишку боргу є підписання позичальником повідомлення про анулювання боргу.
Після сплати 09 вересня 2016 року позивачем 20 000,00 дол. США йому надано повідомлення про анулювання боргу. У повідомленні зазначено, що загальний розмір заборгованості, яка підлягає анулюванню (прощенню) станом на 
09 вересня 2016 року становить 423 197,19 грн (еквівалент 15 887,09 дол. США). Крім того, позивач вказував, що у цьому повідомленні звернуто його увагу на необхідність задекларувати та сплатити податок на доходи фізичних осіб з суми анульованої банком заборгованості за кредитним договором, а також сплатити військовий збір.
Банк, посилаючись на підпункт «б» пункту 176.2 статті 176 ПК України, подав до контролюючого органу за місцем свого розташування (ДПІ у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві) податковий розрахунок доходу 
у розмірі 423 197,19 грн, сплаченого на користь ОСОБА_1 як додаткове благо.
Дії щодо віднесення до доходів заборгованості за кредитним договором 
ОСОБА_1 вважав необґрунтованими та такими, що вчинені всупереч вимогам законодавства України.
У результаті прощення банком на підставі статті 605 ЦК України суми боргу 
у розмірі 15 887,09 дол. США позичальник грошових коштів не отримував, його витрати лише на виплату основної суми заборгованості становили 78 771,64 дол. США. Крім того, у період з 11 червня 2008 року до 09 вересня 2016 року курс долара зростав, що також збільшувало витрати на погашення кредиту, сплату процентів. Припинення зобов`язання шляхом прощення було єдиною пропозицією банку, яку позивач прийняв у зв`язку із нарахуванням процентів, штрафів, пені 
у валюті кредиту.
Відповідно до норм Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України, прощена заборгованість за договором відноситься до збитків, що призводить до зменшення фінансового результату до оподаткування банком свого прибутку. Разом з цим, у пункті «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України у разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом. У разі повідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) обов`язок сплати податку з таких доходів покладається на боржника.
На переконання позивача, з метою уникнення необхідності доведення контролюючому органу наявність чи відсутність доходу, сплаченого на користь позивальника, а також ризику щодо сплати податку та настання відповідальності, банк неналежним чином виконав обов`язки податкового агента, передбачені підпунктом 14.1.180 пункту 14.1 статті 14, статті 18, статті 47 пункту 51.1 статті 
51 ПК України, переклавши їх на позичальника.
Крім того, посилався на те, що між сторонами спірних правовідносин мала місце новація, а умови нового зобов`язання позивач виконав у повному обсязі.
Зважаючи на викладене ОСОБА_1 просив суд:
визнати неправомірними дії відповідача ПАТ «ВТБ Банк» про подачу інформації до Інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб Державної фіскальної служби України про суми виплачених доходів та утримання податків за формою № 1-ДФ щодо позивача ОСОБА_1 з включенням інформації за третій квартал 2016 року в сумі нарахованого та виплаченого доходу 423 197,19 грн з ознакою доходу «126 - додаткове благо»;
зобов`язати відповідача подати уточнений розрахунок форми № 1-ДФ до Інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб Державної фіскальної служби України про суми виплачених доходів та утримання податків щодо сум, зазначених як додаткове позивача, виключивши з розрахунку форми № 1-ДФ щодо позивача ОСОБА_1 інформацію за третій квартал 2016 року в сумі нарахованого та виплаченого доходу 423 197,19 грн з ознакою доходу 
«126 - додаткове благо».
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 серпня 
2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що 
у судовому засіданні позивач та його представник не заперечували факт укладання кредитного договору та отримання грошових коштів у розмірі 50 000,00 дол. США, допущення прострочення виконання зобов`язань за цим договором, направлення до банку заяви щодо можливості прощення залишку боргу за певних умов, отримання пропозиції банку та її прийняття, сплати 20 000,00 дол. США та отримання повідомлення від банку про прощення суми заборгованості за основним боргом у сумі 423 197,19 грн.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що дії ПАТ «ВТБ Банк» відповідають вимогам законодавства України, а дії банку пов`язані з виконанням ним обов`язків, які покладені на нього нормами ПК України.
Апеляційний суд вказав, що під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про ненадання позивачем згоди на прощення боргу, а він не розумів значення своїх дій або такі домовленості з банком не відповідають його справжньому волевиявленню. Також під час розгляду справи в суді першої інстанції не було встановлено обставин, які свідчили б про зміну умов кредитного договору.
Суд апеляційної інстанції вказав, що банк є податковим агентом відповідно до норми підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 ПК України. Банк як кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку визначеному законом, такий кредитор зобов`язаний виконати усі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених Законом.
Апеляційний суд не погодився з доводами особи, яка подала апеляційну скаргу, щодо часу направлення вимоги банком про дострокове повернення кредиту банком та закінчення права банку вимагати дострокове повернення кредиту, оскільки позивач фактично погодився з пропозицією банка та погасив суму, яка була узгоджена між сторонами, для здійснення прощення (анулювання) боргу.
Проведення банком бухгалтерського обліку операції як прощення боргу не відноситься до правовідносин сторін, які охоплюються кредитним договором. Здійснені банком дії як податкового агента належать до його обов`язків, передбачених ПК України. Тим більше, що будь - які вимоги до позивача з боку податкових органів не заявлялись, або суд про них не був повідомлений. Таким чином суд апеляційної інстанції не встановив обставини, які свідчили б про зміну умов кредитного договору, а питання належного або неналежного виконання сторонами умов кредитного договору та заподіяння збитків не є предметом розгляду у цій справі.
Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги
У вересні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, не передаючи справу на новий розгляд, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали оцінку аргументам позивача та доказам у справі, які підтверджують відсутність доходу за кредитною операцією в цілому та наявність новації за кредитним договором (зміни первісних зобов`язань новим зобов`язанням), проігнорувавши їх. 
Суди дійшли помилкового висновку, що обставин, які свідчили б про зміну умов кредитного договору, немає, а питання належного або неналежного виконання сторонами умов кредитного договору та заподіяння збитків не є предметом розгляду у цій справі.
Суди безпідставно не погодились із доводами позивача щодо наявності новації, зміни первісних зобов`язань новим зобов`язанням за договором про внесення змін № 1 до кредитного договору № 623/0081-0000007 від 11 червня 2008 року, адже наявність новації виключає можливість припинення зобов`язання шляхом прощення боргу, доводить протиправність дій АТ «ВТБ Банк». Обґрунтованість цих доводів підтверджується нормами закону та аргументами, викладеними у поясненнях позивача від 29 серпня 2018 року, від 03 червня 2019 року та в апеляційній скарзі. Спростування цих аргументів немає у тексті оскаржених судових рішень. 
Оформлення АТ «ВТБ Банк» прощення боргу вчинено з метою для приховування виконання позивачем змінених зобов`язань за кредитним договором відповідно до домовленості сторін, а саме: 
конструкція статті 605 ЦК України (прощення боргу) не передбачає наявності зустрічної дії майнового характеру з боку боржника, тобто задоволення майнового інтересу кредитора, оскільки припинення зобов`язання є єдиним предметом прощення боргу. У зв`язку з цим обсяг невиконаного зобов`язання не може лежати в основі прошення боргу, адже прощення боргу належить до безоплатних правочинів. Проте банк запропонував здійснити прощення (списання) залишку заборгованості за кредитним договором за умови сплати 20 000,00 дол. США (лист від 06 вересня 2016 року № 10696/1-2);
умова припинення зобов`язання щодо сплати 20 000,00 дол. США у рахунок погашення кредитної заборгованості до 30 вересня 2016 року не передбачені в кредитному договорі;
станом на 09 вересня 2016 року у відповідача підстав для списання 20 000,00 дол. США, сплачених позичальником відповідно до умов кредитного договору. Це підтверджується нормами статті 1071 ЦК України, пунктів 3.5, 4.18-4.19, абзацу шостого пункту 5.2.1, пунктів 5.2.2, 5.2.8, 5.2.11, 5.3.11 кредитного договору;
домовленість сторін кредитного договору за пропозицією банку спрямована на зміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням, яким передбачено: зміну ціни із суми поточної заборгованості до 20 000,00 дол. США, скорочення строку кредитування з 11 серпня 2038 року до 30 вересня 2016 року, зміну порядку сплати кредиту (погашення позичальником кредитної заборгованості до 30 вересня 2016 року на суму 20 000,00 дол. США). 
волевиявлення сторін кредитного договору спрямовано на зміну його умов з метою отримання банком коштів, наданих позивачу в кредит у сумі 20 000,00 дол. США, що приблизно еквівалентно оціночній вартості переданої в іпотеку квартири, на купівлю якої отримано кредит.
Суди безпідставно вважали, що позивач фактично погодився з пропозицією банка та погасив суму, яка була узгоджена між сторонами, з метою прощення (анулювання) боргу. Проте суди не врахували аргументи позивача щодо дати направлення вимоги банку про дострокове повернення кредиту та закінчення права банку вимагати дострокове повернення кредиту. До того апеляційний суд необґрунтовано вважав, що проведення банком бухгалтерському обліку операції як прощення боргу не належить до правовідносин сторін, які охоплюються кредитним договором.
Банк надав до податкового органу неправильну інформацію, а приховування банком новації кредитного договору під виглядом прощення боргу вчинено з мотивом уникнення обов`язку сплати податків за безнадійну заборгованість, відшкодовану позичальником після списання такої заборгованості та безпідставного завищення збитків за кредитним договором. Крім того, банк неправильно зараховував суми зі сплачених 20 000 дол. США, оскільки меншу суму ним зараховано у рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту, а більшу - за процентами, на які не нараховується податок. 
Зі сторони ж позичальника дійсним мотивом прийняття умов банку та сплати 20 000,00 дол. США для виконання зобов`язань за зміненими умовами кредитного договору було те, що відповідно до умов договору всі валютні ризики ніс він (позивач), оскільки кредит виданий у доларах США, споживчий кредит забезпечувався іпотекою однокімнатної квартири, яка є єдиним житлом позичальника та його сім`ї.
Суди дійшли помилкового висновку про наявність доходу позивача внаслідок виконання ним зобов`язань за кредитним договором та безпідставно вважали, що дії АТ «ВТБ Банк» узгоджуються із нормами законодавства України, пов`язані з виконанням ним своїх обов`язків, які покладені на нього ПК України. Проте суди не надали оцінку аргументам позивача, які підтверджують відсутність отримання ним доходу внаслідок виконання зобов`язань за кредитним договором, оскільки: 
жодного доходу, тобто перевищення надходжень грошових коштів над витратами, так само як i економічної вигоди (позитивної різниці між витраченими коштами на купівлю житла та його вартістю на сьогоднішній день) позичальник не отримав, адже така кредитна операція для позивача повністю збиткова (отримано кредит на суму 50 000,00 дол. США (еквівалент 242 575,00 грн), 
а сплачено коштів на загальну суму 78 771,64 дол. США (еквівалент 
1 013 431,23 грн); 
кредитне зобов`язання припинене шляхом прощення боргу як і припинена з будь-яких інших підстав, передбачених у ЦК України, може призводити до реального приросту активів (отримання доходу) позичальником за умови перевищення надходжень грошових коштів над витратами, так і не призводити до збільшення (приросту) активів у разі перевищення розміру витрат над сумою грошових коштів отриманих у кредит;
термін «дохід» не може тлумачитися двозначно, оскільки у правозастосовній практиці це неминуче призведе до сваволі. Двозначне тлумачення терміну «дохід» має наслідком порушення принципів правової визначеності, рівності, верховенства права, справедливості, стабільності правового регулювання і обов`язковості виконання судових рішень.
 
Таким чином, оскільки у спірних правовідносинах доходу у позивача немає, на його думку, відповідач подав неправильну інформацію до податкового органу.  Усвідомлене ухилення від оцінки цих обставин дозволило судам прийняти незаконні рішення, якщо ж оцінити та врахувати аргументацію позивача, то наявність матеріальних та моральних збитків від операції є очевидною та підтверджується матеріалами справи.
Рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернено заявнику.
Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року.
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Позиція Верховного Суду
Касаційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.
Суди встановили, що 11 червня 2008 року між ОСОБА_1 і ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є АТ «ВТБ Банк», було укладено кредитний договір 
№ 623/0081-0000007. За умовами цього кредитного договору ОСОБА_1 було надано грошові кошти у розмірі 50 000,00 дол. США на споживчі цілі, а саме для придбання у власність нерухомого майна, строком з дати надання кредиту до 
11 серпня 2038 року.
Порядок користування кредитом та порядок погашення заборгованості за кредитом, порядок його дострокового погашення (виконання зобов`язань за договором) сторони встановили розділом 4 договору.
Також сторонами було підписано додаток від 11 червня 2008 року № 1 до кредитного договору № 623/0081-0000007 - графік погашення кредиту та сплати відсотків.
З лютого 2015 року ОСОБА_1 належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконував, внаслідок чого у нього виникла заборгованість. Ця обставина у судовому засіданні учасниками справи не заперечувалась.
23 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «ВТБ Банк» із заявою про розгляд можливості прощення залишку його заборгованості за кредитним договором від 11 червня 2008 року № 623/00812-0000007 за умови погашення ним 20 000,00 дол. США.
06 вересня 2016 року ПАТ «ВТБ Банк» повідомив позивача про можливість скористатися спеціальною пропозицією до 30 вересня 2016 року, умовами якої 
є внесення ним у рахунок погашення кредитної заборгованості не менше 20 000,00 дол. США та прощенням (списанням) залишку заборгованості за кредитним договором. Крім того, банк додатково проінформував, що обов`язковою умовою прощення залишку боргу є підписання позивачем повідомлення про анулювання боргу.
09 вересня 2016 року ОСОБА_1 вніс до ПАТ «ВТБ Банк» суму у розмірі 20 000,00 дол. США (еквівалентно 532 756,08 грн), що підтверджується квитанцією № 16118.
В цей же день ОСОБА_1 отримав повідомлення про анулювання (прощення) боргу, відповідно до якого ПАТ «ВТБ Банк» зазначив про звільнення позивача від виконання обов`язків зі сплати кредитної заборгованості, внаслідок припинення зобов`язань (прощення боргу) за кредитним договором від 11 червня 2008 року № 623/00812-0000007 на підставі статті 605 ЦК України. ПАТ «ВТБ Банк» також зазначило, що загальна сума боргу, яка підлягає анулюванню (прощенню) за кредитним договором від 11 червня 2008 року № 623/00812-0000007 станом на 09 вересня 2016 року складає 423 197,19 грн, що є гривневим еквівалентом 
15 887,09 дол. США, в тому числі сума заборгованості по основному боргу - 423 197,19 грн., що є гривневим еквівалентом 15 887,09 дол. США. Крім того, банк звернув увагу ОСОБА_1 на необхідність дотримання ним вимог пункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України щодо декларування та сплати податку на доходи фізичних осіб з суми анульованої банком заборгованості за кредитним договором, в також сплати військового збору, зобов`язання зі сплати якого передбачено пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (стаття 598 ЦК України).
Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України, зобов`язання вважається виконаним належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені в договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться.
Згідно з частинами другою, четвертою статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором.
Доводи позивача про те, що домовленість сторін кредитного договору за пропозицією банку спрямована на зміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням, яким передбачено: зміну ціни із суми поточної заборгованості до 20 000,00 дол. США, скорочення строку кредитування з 11 серпня 2038 року до 
30 вересня 2016 року, зміну порядку сплати кредиту (погашення позичальником кредитної заборгованості до 30 вересня 2016 року на суму 20 000,00 дол. США) 
є новацією, безпідставні, оскільки окремого договору, який містив би вказівку на первинне і нове зобов`язання та намір сторін вчинити саме новацію, тобто припинити існуюче зобов`язання і замінити його новим, ОСОБА_1 і АТ «ВТБ Банк» не укладали.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі 
№ 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 
05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 
11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18)».
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2020 року в справі № 201/16327/16-ц (провадження № 61-43384св18) вказано, що «правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1  просив суд, зокрема, визнати неправомірними дії щодо подання інформації до Інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб Державної фіскальної служби України про суми виплачених доходів та утримання податків за формою № 1-ДФ стосовно нього з включенням інформації за третій квартал 2016 року в сумі нарахованого та виплаченого доходу 423 197,19 грн з ознакою доходу «126 - додаткове благо».
Надсилання інформації здійснено банком у зв`язку із анулюванням (прощенням) заборгованості за кредитним договором від 11 червня 2008 року 
№ 623/00812-0000007 на підставі статті 605 ЦК України.
 
Відповідно до статті 605 ЦК України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора. Таке прощення є безумовним одностороннім правочином.
Аналіз статті 605 ЦК свідчить, що під прощенням боргу розуміють звільнення кредитором боржника від виконання обов`язку, що на ньому лежить, повністю або частково. За загальним правилом, прощенням боргу втілюється в односторонньому правочині. Хоча сторони договору не позбавлені можливості укласти договір про прощення боргу.
У справі, що переглядається, прощення боргу втілене в односторонньому правочині кредитора. Недійсність такого одностороннього правочину й законом прямо не встановлена, а тому в аспекті положень частини першої статті 204 ЦК України такий правочин є правомірним, якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто, він може бути оспорений лише в судовому порядку і належним способом захисту в такому разі має бути визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України). Спроба позивача використати такий спосіб захисту, як визнання дій банку неправомірними, не відповідає засадам презумпції правомірності правочину.
Схожий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 497/1085/16-ц (провадження № 61-1684св19), від 02 грудня 2020 року у справі № 569/22588/18 (провадження № 61-17986св19).
За таких обставин як первісна вимога про визнання дій банку неправомірними щодо надсилання повідомлення про анулювання (прощення) боргу відповідно до підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України, так і похідна позовна вимога про зобов`язання банку надіслати податковому органу уточнюючий розрахунок щодо доходу позивача, задоволенню не підлягають у зв`язку із обранням позивачем неналежного способу захисту.
У зв`язку з тим, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову, проте помилилися із мотивами такої відмови, оскаржені рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають зміні у їх мотивувальних частинах.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 412 ЦПК України).
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права, колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення касаційної скарги і зміну мотивувальної частини оскаржених судових рішень.
Керуючись статтями 400, 412 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової 
палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий	В. І. Крат	
 	 	
Судді:	Н. О. Антоненко	
 	 	
 	І. О. Дундар   М. М. Русинчук   М. Ю. Тітов