ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року                                                                      Справа № 918/1026/20 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючий суддя              Мельник О.В.
суддя                                      Грязнов В.В.
суддя                                      Розізнана І.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу державного підприємства "Володимирецьке лісове господарство" на рішення господарського суду Рівненської області від 18.02.2021 р. у справі №918/1026/20 (суддя Політика Н.А., повний текст рішення складено 02.03.2021р.)
за позовом державного підприємства "Володимирецьке лісове господарство"
до ОСОБА_1     
про стягнення заборгованості в сумі 150 030 грн 00 коп.

ВСТАНОВИВ:
Рішенням господарського суду Рівненської області від 18.02.2021 року у справі №918/1026/20 у задоволенні позову державного підприємства "Володимирецьке лісове господарство" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 150030,00 грн. відмовлено.
В обґрунтування рішення судом першої інстанції зазначено, зокрема, що відповідач, на виконання умов договору поставки від 27 лютого 2018 року № 2018-43 за видатковою накладною № РН-0000006 від 14 червня 2018 року поставив позивачу товар на суму передоплати, здійснену позивачем, а тому відповідно, у позивача відсутнє право вимагати повернення суми попередньої оплати.
Також судом встановлено, що у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.09.2018р. за    № 12018180000000519, винесено постанову про призначення почеркознавчої експертизи. За результатами проведення вищезазначеної експертизи надано висновок експерта Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 14.05.2020р. № 1.1.-190/20, належним чином завірена копія якого надана Рівненською обласною прокуратурою на виконання ухвали суду від 18.01.2021р. (т.1, а.с. 206-218). З вказаного висновку експерта вбачається, що підпис, який міститься у графі "Отримав" видаткової накладної № РН-0000006 від 14.06.2018р. та виконаний кульковою ручкою із чорнилом синього кольору – виконаний ОСОБА_2 . Таким чином, вищенаведене також підтверджує факт поставки відповідачем товару підприємству на виконання умов договору поставки б/н від 27 лютого 2018 року за видатковою накладною № РН-0000006 від 14 червня 2018 року.
Враховуючи наведене суд першої інстанції дійшов висновку, що підприємство не довело належними та допустимими доказами факту невиконання умов договору поставки № 2018-43 від 27 лютого 2018 року зі сторони відповідача в частині поставки товару.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення господарського суду Рівненської області від 18.02.2021р. у справі №918/1026/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, зокрема, що видаткова накладна, що була подана представником відповідача на виконання зобов`язань за договором поставки від 27.02.2018 року та в рахунок оплати товару, помилково взята до уваги судом першої інстанції як доказ у справі, оскільки, згідно спірної видаткової накладної товар постачався згідно замовлення за договором №б/н від 14.04.2018 року, тобто на виконання зовсім інших господарських правовідносин.
Окрім того, апелянт зазначає, що в постанові Верховного Суду від 19.02.2019 року у справі №826/2958/14 зазначено, що якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складенні на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції. Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійсненні господарські операції. Враховуючи наведене, необґрунтованим є висновок суду про безпідставність посилань позивача на те, що у бухгалтерському обліку не відображено господарської операції за спірною накладною з посиланням на належні та достовірні докази.
Таким чином, апелянт вказує, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення жодними іншими доказами, окрім видаткової накладної, яка містить суперечливі відомості, не обґрунтував підтвердження факту поставки товару, а відповідач в свою чергу належних та допустимих доказів на підтвердження реальності господарської операції суду не надав.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що відомості, які зазначені у видатковій накладній №РН-0000006 від 14.06.2018 року щодо постачальника, одержувача, кількісних та вартісних показників товару, що передається відповідають таким показникам, які вказані у рахунку-фактурі від 27.02.2018 року за №СФ-0000001, на підставі якого позивачем було здійснено передоплату за поставку товару. Таким чином, враховуючи факт передачі в розпорядження позивачу за видатковою №РН-0000006 від 14.06.2018 року пиломатеріалу на суму передоплати, здійснену позивачем, у останнього відсутнє право вимагати повернення суми попередньої оплати від відповідача.
У зв`язку з наведеним, відповідач вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягає.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.
27 лютого 2018 року між державним підприємством "Володимирецьке лісове господарство" (далі - покупець)    та ФОП Ковальчуком Олегом Олеговичем (далі - постачальник) укладено договір поставки № 2018-43 (далі - договір, а.с. 7).
Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупця пиломатеріал обрізний, надалі "товар", а покупець зобов`язується оплатити і прийняти товар.
Згідно п. 3.1. договору, ціна товару становить 4 600 грн. 00 коп. за 1 м.куб. пиломатеріалу обрізного хвойних порід.
Розрахунок за отриманий товар здійснюється у безготівковому порядку 100% передоплати на рахунок продавця згідно виставленого рахунку на товар (п. 3.4. договору).
Пунктом 3.5. договору визначено, що датою отримання товару вважається дата підписання накладної представником покупця.
27 лютого 2018 року ФОП Ковальчуком О.О. виставлено рахунок-фактуру    №СФ-0000001 про оплату пиломатеріалу обрізного хвойних порід (сосна) в кількості 33,340 куб.м. на загальну суму 150 030 грн. 00 коп.
На виконання п. 3.4 договору поставки, 27 лютого 2018 року підприємством було оплачено вартість поставки пиломатеріалу згідно вказаного вище рахунку, що підтверджується платіжним дорученням від 27 лютого 2018 року № 741 (т.1, а.с. 11).
6 червня 2018 року державне підприємство «Володимирецьке лісове господарство» звернулось до фізичної особи-підприємця Ковальчука Олега Олеговича з претензією, у якій просило повернути підприємству кошти сплачені згідно договору №2018-43 від 27.02.2018 року, у зв`язку з невиконанням господарського зобов`язання за договором (т.1, а.с. 9). 
Враховуючи, що відповідач прийняті на себе зобов`язання з поставки товару не виконав, претензію позивача про повернення попередньої оплати залишив без відповіді, наведене стало підставою для звернення позивача до суду з позовною вимогою про стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором.
Згідно зі ст.509 ЦК України зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. 
Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
За змістом положень статей    626, 627 ЦК України,    договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з приписами ст.525, 526, 629 ЦК України та ст.193 ГК України        договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Правовідносини сторін даного спору виникли на підставі договору №2018-43 від 27.02.2018 р., який за своєю правовою природою є договором поставки, та є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань відповідно до положень ст.173, 174 ГК України та ст. 11, 202, 509 ЦК України. 
У відповідності до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст. 712 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст.669 ЦК України, кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.
Згідно ч. 1 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Згідно з частиною 2    статті 693 ЦК    якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що на виконання умов п. 3.4. договору №2018-43 від 27.02.2018 року позивачем здійснено передоплату в сумі 150030 грн., що підтверджується платіжним дорученням №741 від 27.02.2018 року (т.1, а.с. 11).
Оцінюючи доводи відповідача про передачу в розпорядження позивачу пиломатеріалу на суму передоплати, що підтверджується видатковою накладною №РН-0000006 від 14.06.2018 року, та як наслідок, про відсутності у позивача права вимагати повернення передоплати, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Положення частин 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"    передбачають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Тобто, первинні документи повинні містити відомості, які підтверджують вчинення господарської операції, на виконання якої вони складаються, у зв`язку з чим вчинення певної господарської операції фіксуватиметься документально, що в сукупності свідчить про підтвердження виконання між учасниками такої операції певних обов`язків, зокрема, і щодо поставки товару на підтвердження виконання умов конкретно визначеного договору.
Однак, з наявної в матеріалах справи копії видаткової накладної №РН-0000006 від 14.06.2018 року (т.1, а.с. 55) вбачається, що фізичною особою-підприємцем Ковальчуком О.О. було поставлено державному підприємству «Володимирецьке лісове господарство» пиломатеріал обрізних хвойних порід на виконання договору №б/н від 14.06.2018 року, тоді як спірні правовідносини у даній справі виникли з підстав невиконання зобов`язань за договором №2018-43 від 27.02.2018 року.
При цьому оцінюючи висновки суду першої інстанції про те, що відомості зазначені у видатковій накладній №РН-0000006 від 14 червня 2018 року щодо постачальника, одержувача, кількісних та вартісних показників товару, що постачається відповідають таким показникам, які вказані у договорі поставки від 27.02.2018 року №2018-43, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Касаційний господарський суд  в постанові від 18.08.2020 року у справі №927/833/18 зазначає, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару. Аналогічна правова позиція також викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18.
Однак, матеріали справи не містять інших безспірних доказів (товарно-транспортних накладних, актів прийому-передачі товару, тощо) на підтвердження поставки відповідачем товару як на виконання умов договору №2018-43 від 27.02.2018 року, так і на підтвердження самого факту поставки такого товару в цілому. Натомість позивач заперечує факт постачання спірного товару.
Також колегією суддів приймаються до уваги    висновки Управління Західного офісу Держаудитслужби у Рівненській області, викладені в акті ревізії фінансово-господарської діяльності ДП Волинське лісове господарство" за період з 01.01.2016 року по 31.05.2019 року, де вказано, що заборгованість позивача виникла внаслідок перерахування контрагентам, без відображення по бухгалтерському обліку одержання товарів, робіт або послуг (в тому числі відповідачу), а також вказано на відсутність доказів зберігання та використання позивачем поставленого відповідачем товару у своїй господарській діяльності (т.1, а.с. 70-127).
Відповідно до    статті 86 ГПК України    суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також    вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Слід наголосити, що 17.10.2019 набув чинності    Закон України від 20.09.2019 №132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до    ГПК України    та змінено назву    статті 79 ГПК України    з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».
Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює    необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до    статті 79 ГПК України    наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування    Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Аналогічний підхід до стандарту доказування «вірогідність доказів» висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.
Таким чином, враховуючи приписи ст. 79, 86 ГПК України, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність у позивача права вимоги повернення попередньої оплати за договором поставки від 27 лютого 2018 року № 2018-43 з посиланням на саму лише наявну в матеріалах справи копію видаткової накладної №РН-0000006 від 14.06.2018 року, що містить суперечливі відомості, зокрема посилання на договір №б/н від 14.06.2018р., який не стосується предмету спору у даній справі.
При цьому, оцінюючи копію видаткової накладної №РН-0000006 від 14.06.2018 року, як єдиний наявний в матеріалах справи доказ поданий відповідачем на підтвердження факту виконання ним зобов`язань за договором №2018-43 від 27.02.2018 року, колегія суддів дійшла висноку, що вказаний доказ не можливо вважати належним доказом в розумінні ст. 76 ГПК України, оскільки вказана накладна містить посилання на договір №б/н від 14.06.2018р., який не стосується спірних у даній справі правовідносин.
Колегією суддів не приймаються до уваги доводи відповідача про те, що причиною виникнення боргу між відповідачем та позивачем є вчинення протиправних дій директором ДП Волинське лісове господарство" Круком А.А., щодо якого порушено кримінальне провадження №12018180000000519 від 08.07.2020 року, оскільки сам факт наявності кримінального провадження щодо директора ДП Волинське лісове господарство", в якому не винесено вирок суду, у відповідності до ч.6 ст. 75 ГПК України не звільняє відповідача від обов`язку доказування обставин у даній справі та відповідно не може свідчити про протиправність дій вказаної посадової особи, а також підтверджувати факт здійснення відповідачем поставки товару позивачу.
За результатами дослідження та оцінки за правилами    ст.ст. 76-79 ГПК України зібраних у справі доказів та обставин справи у їх сукупності,    враховуючи відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів (видаткових, товарно-транспортних накладних, актів прийому-передачі товару тощо) на підтвердження поставки відповідачем товару на виконання умов договору №2018-43 від 27.02.2018 року, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав, відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 150030 грн. попередньої оплати за договором поставки №2018-43 від 27.02.2018 року.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення господарського суду Рівненської області від 18.02.2021р. у справі №918/1026/20 прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим апеляційна скарга державного підприємства "Володимирецьке лісове господарство" підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Рівненської області від 18.02.2021р. у справі №918/1026/20 - скасуванню.
Враховуючи приписи ст.129 ГПК України, колегією суддів, з підстав скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги, здійснено перерозподіл судових витрат зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених вимог.             
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає, що вказана заява позивача підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст.59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.
Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість.
Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір    форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати, тоді як конституційне право на професійну правничу допомогу не може бути обмежено.
У відповідності до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно зі     статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8    статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 22.08.2019р. між ДП «Володимирецьке лісове господарство» та адвокатським об`єднанням «Удовиченко та партнери» укладено договір № 121/19 (далі - договір), предметом якого є надання правничої допомоги обумовленого сторонами в додатковій угоді виду.
26.10.2020 між ДП «Володимирецьке лісове господарство» та адвокатське об`єднання «Удовиченко та партнери» укладено додаткову угоду № 8 до договору про надання правничої допомоги № 121/19 від 22.08.2019 (далі - додаткова угода № 8),
Відповідно до п. 1. додаткової угоди №8 об`єднання прийняло на себе доручення клієнта, про надання останньому правничої допомоги щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь державного підприємства «Володимирецьке лісове господарство» за договором поставки № 2018-43 від 27.02.2018 в розмірі 150 030 гривень.
Згідно п.2 додаткової угоди № 8, з урахуванням внесених окремою угодою від 11.02.2021 змін, гонорар за надання правничої допомоги, передбаченої п. п. 1.1., 1.2. договору та цією додатковою угодою становить 13400 грн. (за розгляд справи в суді першої інстанції).
Факт виконання сторонами зобов`язань, передбачених даною додатковою угодою, підтверджується шляхом підписання актів, які містять конкретний вид та вартість наданої правничої допомоги станом на дату їх підписання (п. 4 додаткової угоди № 8).
Згідно актів про надання правничої допомоги №1-8-121/19 від 26.10.2020, №2-8-121/19 від 10.02.2021 та №3-8-121/19 від 15.02.2021 адвокатське об`єднання «Удовиченко і партнери» надало, а ДП «Володимирецьке лісове господарство», отримало правничу допомогу при розгляді спору в суді першої інстанції наступного характеру: 
1) ознайомлення та проведення юридичного аналізу наданих клієнтом документів, вартістю - 1000грн.;
2) надання роз`яснень та консультацій щодо підстав та порядку стягнення суми попередньої оплати за невиконанні зобов`язання за договором поставки №2018-43 від 27.02.2018 - 1000грн.; 
3) пошук та аналіз судової практики національних судів України, а також міжнародної судової практики, тощо, із судових справ щодо повернення суми попередньої оплати у зв`язку з невиконанням обов`язку продавця передати товар за договором купівлі-продажу - 1000грн.;
4) підготовка проекту позовної заяви ДП «Володимирецьке лісове господарство» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - 2500грн.; 
5) підготовка відповіді на відзив по справі №918/1026/20 - 2000грн.;
6) підготовка клопотання про відкладення розгляду справи №918/1026/20 - 150грн.; 
7) підготовка заперечень проти зупинення провадження у справі №918/1026/20 - 950грн.; 
8) ознайомлення з матеріалами справи №918/1026/20 у господарському суді Рівненської області - 400грн.; 
9) підготовка заяви про розподіл судових витрат від 11.02.2021 у справі №918/1026/20 - 400грн.; 
10) підготовка заяви про розподіл судових витрат у справі №918/1026/20 - 250грн.; 
11) представництво інтересів ДП «Володимирецьке лісове господарство» в судових засіданнях в господарському суді Рівненської області по справі №918/1026/20 - 3750грн.
Окрім того, 09.03.2021 між ДП «Володимирецьке лісове господарство» та адвокатське об`єднання «Удовиченко та партнери» укладено додаткову угоду №13 до договору про надання правничої допомоги №121/19 від 22.08.2019 (далі - додаткова угода №13).
Відповідно до пунктів 1 та 2 додаткової угоди №13 об`єднання прийняло на себе доручення клієнта, про надання останньому правничої допомоги в оскарженні рішення господарського суду Рівненської області від 18 лютого 2021 року та юридичного супроводу у справі №918/1026/20 в Північно-західному апеляційному господарському суді щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь державного підприємства «Володимирецьке лісове господарство» за договором поставки №2018-43 від 27.02.2018 в розмірі 150030 гривень. 
Правнича допомога передбачена п. 1 цієї додаткової угоди передбачає: 1) надання консультацій та роз`яснень щодо підстав та порядку апеляційного оскарження рішень суду першої інстанції; 2) підготовку проекту апеляційної скарги на рішення господарського суду Рівненської області від 18 лютого 2021 року у справі №918/1026/20 за позовом ДП «Володимирецьке лісове господарство» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у сумі 150030грн.; 3) підготовку проектів процесуальних документів; 4) представництво інтересів ДП «Володимирецьке лісове господарство» в Північно-західному апеляційному господарському суді.
Згідно з п.3 додаткової угоди №13 гонорар за надання правничої допомоги, передбаченої п. 1 цієї Додаткової угоди визначається сторонами по факту надання правничої допомоги та відображається в акті про надання правничої допомоги.
07.04.2021 та 21.04.2021 сторонами підписано акти про надання правничої допомоги №1-13-12І/19 та № 2-13-121/19, відповідно до яких адвокатське об`єднання «Удовиченко і партнери» надало, а ДП «Володимирецьке лісове господарство», отримало наступну правничу допомогу при розгляді спору в суді апеляційної інстанції: 
1) надання консультацій та роз`яснень щодо підстав та порядку апеляційного оскарження рішень суду першої інстанції - 500 грн.; 
2) пошук та аналіз судової практики національних судів України, а також міжнародної судової практики, із судових справ щодо стягнення суми попередньої оплати за договірними зобов`язаннями - 500 грн.; 
3) підготовка проекту апеляційної скарги на рішення господарського суду Рівненської області від 18 лютого 2021 року у справі № 918/1026/20 - 5000 грн;
4) підготовки та подання до Північно-західного апеляційного господарського суду заяви про розподіл судових витрат у справі № 918/1026/20 - 3000 грн.
Таким чином, позивачем надано суду докази про надання професійної правничої допомоги в суді першої інстанції на загальну суму - 13400 грн., в суді апеляційної інстанції – 9000грн.
З аналізу частини п`ятої    статті 126 ГПК України    вбачається, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
У пункті 38 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.12.2019 року у справі №902/844/18 зазначено, зокрема, що склад і розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, підлягає доведенню, а відтак ненадсилання копій відповідних доказів фактично призводить до порушення принципу змагальності, неможливості іншим учасникам судового розгляду бути ознайомленим із їхнім змістом, позбавляє можливості надати свої заперечення щодо обсягів витрат, а також правильності їх обрахунку. Аналогічний висновок також викладено у додатковій постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №922/2821/18.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було надіслано примірник заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з додатками відповідачу, що підтверджується поштовою накладною та описом вкладення в цінний лист (т. 2, а.с.44-46).
Однак відповідачем не було подано до суду клопотання про зменшення витрат на правову допомогу.
У разі недотримання вимог частини четвертої    статті 126 Господарського процесуального кодексу України    суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Обов`язок доведення неспіврозмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста    статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі № 902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.
При цьому, у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18 зазначено, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій    статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього    Кодексу    визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Так, відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України визначено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Велика Палата Верховного Суду в пункті 21 додаткової постанови від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказувала на те, що    при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Враховуючи вищевикладене та надаючи оцінку детальному опису наданих послуг (т.1, а.с.246, т.2, а.с. 36, 39) колегія суддів вважає необґрунтованим включення до правничих послуг, вартість яких підлягає відшкодування відповідно до ст. ст. 126, 129 ГПК України, послугу з підготовки заяви про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу на користь позивача, оскільки така послуга не стосується підготовки до розгляду та самого процесу розгляду даної справи в суді першої та апеляційної інстанції. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2018 року, у справі № 910/2170/18.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку не розподіляти витрати за послуги зазначені в акті №308-121/19 від 15.02.2021 року (т.1, а.с.246), а саме:  підготовка заяви про розподіл судових витрат від 11.02.2021 у справі №918/1026/20 - 400 грн.; підготовка заяви про розподіл судових витрат у справі №918/1026/20 - 250грн.; а також витрати за послуги зазначені в акті №2-13-121/19, а саме: підготовка та подання до суду апеляційної інстанції заяви про розподіл судових витрат у справі – 3000грн., та покласти такі витрати на позивача.
Як вбачається із матеріалів справи, правова позиція позивача не змінювалася в судах першої та апеляційної інстанцій, при наданні правової допомоги підприємству і в суді першої, і в суді апеляційної інстанції адвокат не змінювався, а тому був обізнаним про позицію позивача у справі, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин, а  також судову практику в аналогічних правовідносинах. 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що така послуга, як пошук та аналіз судової практики національних судів України, а також міжнародної судової практики, із судових справ щодо стягнення суми попередньої оплати за договірними зобов`язаннями, яка вже була зазначена в обрахунку вартості послуг на правову допомогу в суді першої інстанції (вартість - 1000грн.), безпідставно заявлена до відшкодування і в суді апеляційної інстанції (вартість - 500 грн.), а тому вартість такої послуги при розгляді справи в суді апеляційної інстанції не підлягає покладенню на відповідача та підлягає відшкодуванню лише за розгляд справи в суді першої інстанції.
З огляду на вказане, враховуючи результати розгляду спору та приписи ст.ст. 126, 129 ГПК України, колегія суддів вважає правомірним покладення на відповідача витрати понесені позивачем на професійну правничу допомогу при розгляді спору в суді першої інстанції на суму 12750 грн. та в суді апеляційної інстанції – 5500грн.
Керуючись ст. ст. 126, 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, 
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу державного підприємства "Володимирецьке лісове господарство" на рішення господарського суду Рівненської області від 18.02.2021 р. у справі №918/1026/20 - задоволити.
2. Рішення господарського суду Рівненської області від 18.02.2021 р. у справі №918/1026/20 -    скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.
3.  Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь державного підприємства "Володимирецьке лісове господарство" (34380 Рівненська область Володимирецький район, с. Антонівка, вул. Партизанська, 23, код ЄДРПОУ 00992757) 150 030 (сто п`ятдесят тисяч тридцять) гривень.
4. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь державного підприємства "Володимирецьке лісове господарство" (34380 Рівненська область Володимирецький район, с. Антонівка, вул. Партизанська, 23, код ЄДРПОУ 00992757) 2 250,45 грн. (дві тисячі двісті п`ятдесят гривень сорок п`ять копійок) витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви, 3375,68 грн. (три тисячі триста сімдесят п`ять гривень шістдесят вісім копійок) витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, 12750 грн. (дванадцять тисяч сімсот п`ятдесят гривень) витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції та 5500 грн. (п`ять тисяч п`ятсот гривень) витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
5. Господарському суду Рівненської області видати судові накази.
6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "20" травня 2021 р.

Головуючий  суддя                                                                      Мельник О.В. 

Суддя                                                                                              Грязнов В.В.  

Суддя                                                                                              Розізнана І.В.