Ухвала
Іменем України 
 
12 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 335/13793/19
провадження № 51-1786ск21  
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2020 року та ухвалу  Запорізького апеляційного суду від 11 січня 2021 року щодо ОСОБА_5 ,
 
встановив:
 
Згідно з вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2020 року від   ОСОБА_5 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК), та виправдано на підставі  п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) через недоведеність того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.
 
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 11 січня 2021 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок місцевого суду – без змін.  
 
Згідно з копією вироку місцевого суду, доданою до касаційної скарги, досудовим слідством ОСОБА_5 обвинувачено в тому, що він, 23 жовтня 2019 року, приблизно о 04:03 маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, за попередньою змовою з невстановленими досудовим розслідуванням особами, матеріали відносно яких виділено в окреме провадження, таємно викрав мідний телефонний кабель загальною довжиною 96 метрів вартістю 232,95 грн за 1 метр, який належить ПАТ «Фарлеп-Інвест», а всього на загальну суму 22363,20 грн.
 
Згідно обвинувачення, невстановлені досудовим розслідуванням особи, матеріали відносно яких виділено в окреме провадження, перерізані фрагменти кабелю різної довжини подавали ОСОБА_5 , який їх переніс до салону належного йому на праві власності автомобілю «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_1 .
 
У подальшому ОСОБА_5 разом із викраденим майном, яким мав реальну змогу розпорядитись, на своєму автомобілі «Volkswagen» направився у бік вул. Гагаріна у м. Запоріжжя, де біля буд. 10 був затриманий працівниками поліції.
 
Таким чином, ОСОБА_5 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжка),  за попередньою змовою групою осіб, тобто злочин передбачений ч. 2 ст. 185 КК.
 
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність під час постановлення судового рішення.
 
Вважає, що рішення суду неналежно вмотивовані, докази сторони обвинувачення не оцінені з точки зору належності, допустимості та достовірності, що призвело до безпідставного виправдання ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 185 КК. 
 
Посилається, що апеляційний суд під час розгляду апеляційної скарги прокурора формально підійшов до оцінки доводів, викладених у скарзі, безпідставно відмовив прокурору у задоволенні клопотання про повторний допит свідків обвинувачення, чим не дотримався приписів ст. 404 КПК.
 
Крім цього, вказує на порушення процедури допиту обвинуваченого та свідків, під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції.
 
Також, на думку прокурора, місцевим судом недотримано положень ст. 337 КПК в частині того, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення відповідно до обвинувального акта, лише прокурор має право змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, однак, суд намагався з`ясувати у сторони обвинувачення чи встановлені особи, стосовно яких матеріли виділені в окреме кримінальне провадження і чи притягнуті вони до відповідальності.
 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПКсуд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, доданих до неї копій судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Перевіривши викладені в касаційній скарзі прокурора доводи та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі. 
 
Згідно зі ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.   
 
Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.
 
За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
 
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.
 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого  є склад кримінального правопорушення.
 
Згідно зі ст. 62 Конституції України, положеннями ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.
 
Відповідно до вимог ст. 91 КПК у кримінальному провадженні наряду з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
 
Як визначено ст. 92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.
 
Мотивуючи свою скаргу, прокурор оспорює невідповідність висновків судів фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду та правильність оцінки доказів, надаючи їм власну оцінку, тоді як перевірка цих питань до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.  
 
Виправдовуючи  ОСОБА_5 , суд першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК повно та всебічно дослідив усі докази, зокрема, зібрані стороною обвинувачення, оцінив їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність – з точки зору достатності та взаємозв`язку, і дійшов правильного висновку про відсутність прямих доказів, які би неспростовно підтверджували наявність складу  інкримінованого йому злочину.
 
Не погодившись із рішенням суду, прокурор оскаржив вирок в апеляційному порядку.
 
Суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи, викладені в апеляційній скарзі представника публічного обвинувачення щодо незаконності виправдувального вироку, оскільки, перевіривши матеріали кримінального провадження, встановив, що показаннями обвинуваченого й свідків, допитаних судом, письмовими матеріалами кримінального провадження поза розумним сумнівом не підтверджено, що ОСОБА_5 вчинив таємне викрадення чужого майна,  за попередньою змовою групою осіб, тобто злочин передбачений ч. 2  ст. 185 КК.
 
Зокрема апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції повно, об`єктивно, всебічно та неупереджено дослідив докази щодо обставин викладених в обвинуваченні стосовно ОСОБА_5 , оцінив у вироку кожен доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності і дійшов висновку, що саме ці докази в їх сукупності не підтверджують складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 185 КК в його діях.  
 
Крім цього, встановлено, що в основу обвинувачення  ОСОБА_5  у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, покладено показання представника потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , заяву представника потерпілого про викрадення майна ПрАТ «Фарлеп Інвест», довідку представника потерпілого ОСОБА_6 про вартість викраденого майна, довіреність представника потерпілого ОСОБА_6 , протокол обшуку від 23 жовтня 2019 року разом із відеозаписом, постанову прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_4 від 29 листопада 2019 року про виділення матеріалів в окреме провадження, два протоколи огляду місця події від 23 жовтня 2019 року з фототаблицями, протокол огляду мобільного телефону «Nokia», протоколи огляду кабелів від 28 листопада 2019 року.
 
Як зазначив суд апеляційної інстанції із показань цих свідків встановлено, що вони 23 жовтня 2019 року протягом тривалого часу спостерігали за вчиненням  крадіжки телефонного кабелю із колодязя, в результаті чого затримали лише одного ОСОБА_5 , однак, будь-яких заходів для попередження вчинення кримінального правопорушення, недопущення крадіжки майна та завдання потерпілій особі майнової шкоди, затримання усіх причетних до викрадення майна, вони не вчинили, а вони є працівниками правоохоронного органу і є зацікавленими особами у результатах розгляду вказаного кримінального провадження, у зв`язку з чим місцевий суд обґрунтовано критично віднісся до показань цих свідків.
 
Проаналізувавши фактичні дані, які повідомили вказані свідки, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що ці докази поза розумним сумнівом не доводять суб`єктивну сторону як елемент даного складу злочину, яка є важливим для правової кваліфікації діяння, а саме наявність: прямого умислу, зокрема того, що останній усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки та бажав їх настання; корисливого мотиву, оскільки не один із даних свідків ні підтвердив відомі їм обставини, що мають значення для цього кримінального провадження, а саме що обвинувачений  ОСОБА_5 за попередньою змовою групою осіб вчинив таємне викрадення чужого майна.
 
Таким чином, Суд погоджується з висновками судів першої і апеляційної інстанцій про те, що не встановлено будь-яких достатніх і достовірних доказів, які свідчили б про момент виникнення попередньої змови між обвинуваченим ОСОБА_5 та невстановленими особами (тобто до початку крадіжки) про спільне її виконання, єдиного умислу на вчинення цього злочину, а також доказів що ОСОБА_5 , який за його ж словами виконував прохання знайомого перевести речі, оскільки підробляв таксистом, знав про вчинення крадіжки чужого майна.
 
Апеляційний суд також врахував, що слідчий або прокурор були зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо розміру матеріальних збитків, оскільки розмір матеріальних збитків, шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням, в даному кримінальному провадженні не можливо достовірно встановити без спеціальних знань, оскільки довідка про вартість викраденого кабелю підписана не уповноваженою особою від імені ПрАТ «Фарлеп-Інвест», вказана довідка містить вартість кабелю іншого розміру та марки ніж було вилучено у транспортному засобі ОСОБА_5 , з цієї довідки не вбачається (джерело) з чого виходив представник товариства, визначаючи вартість викраденого кабелю, а також матеріали кримінального провадження не містять бухгалтерських документів на підтвердження збитків та їх розмір.
 
Отже, суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду, погодився з оцінкою доказів, наданих стороною публічного обвинувачення в їх сукупності,  зробленою відповідно до вимог ст. 94 КПК. Крім того, детальний аналіз досліджених доказів, про які зазначав у своєї апеляційній скарзі прокурор, свідчить про те, що суд дійшов правильного висновку щодо обґрунтованості виправдання ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 185 КК.
 
Посилання прокурора на недотримання судом апеляційної інстанції засад змагальності кримінального процесу, яке виразилось у безпідставній відмові стороні обвинувачення у задоволенні клопотання про повторний допит свідків, є неприйнятними, оскільки згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. У цьому випадку таких обставин апеляційний суд не встановив, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Власне факт непогодження з висновками суду не є підставою для повторного дослідження доказів. Тому при здійсненні апеляційної процедури не було допущено істотних порушень вимог ст. 404 КПК та дотримано загальних засад кримінального провадження, визначених ст. 7 цього Кодексу.
 
Перевіривши й оцінивши зібрані у кримінальному провадженні докази та доводи, наведені в апеляційній скарзі сторони публічного обвинувачення, в їх сукупності, апеляційний суд дійшов правильного висновку про недоведеність стороною обвинувачення того, що в діянні  ОСОБА_5 є склад кримінального правопорушення.  
 
Апеляційний суд надав мотивовану відповідь на викладені в апеляційній скарзі прокурора доводи щодо відсутності в діях ОСОБА_5  складу кримінального правопорушення. 
 
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду апеляційної інстанції.   
 
Переконливих аргументів на підтвердження неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність під час надання юридичної оцінки діянню в касаційній скарзі прокурора не зазначено.
 
Крім цього, прокурор належним чином не обґрунтовує яким чином, можливе порушення процедури допиту обвинуваченого та свідків, під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, вплинуло на прийняте судом рішення. 
 
До того ж доводи прокурора, наведені у касаційній скарзі, що є майже аналогічними за змістом доводам в апеляційній скарзі, були  предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який умотивовано їх відхилив. Розглядаючи кримінальне провадження щодо  ОСОБА_5 , апеляційний суд дотримався вимог ст. 419 КПК.
 
Крім цього, доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з оцінкою судом апеляційної інстанції доказів і фактичних обставин справи. Однак така незгода з висновками судів, зробленими на підставі досліджених доказів, не є свідченням порушення судами процесуального закону. 
 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли бути безумовними підставами для скасування чи зміни ухвали суду апеляційної інстанції та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, у касаційній скарзі прокурора не наведено.
 
З огляду на викладене з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника публічного обвинувачення слід відмовити.
 
Керуючись п. 2  ч. 2  ст. 428, ст. 441 КПК, Суд
 
постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2020 року та ухвалу  Запорізького апеляційного суду від 11 січня 2021 року щодо ОСОБА_5 . 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                                 ОСОБА_2                                          ОСОБА_3