Постанова
Іменем України
 
26 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 755/17637/19
провадження № 61-19639св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа - Орган опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2020 року у складі судді Савлук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року 
у складі колегії суддів:Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С., Поливач Л. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про розірвання договору про участь батьків у вихованні та утриманні дитини після розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини разом з матір`ю та способів участі батька у вихованні дитини.
Позовна заява обґрунтована тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, від якого вони мають доньку ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
27 травня 2019 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб між сторонами було розірвано.
 
26 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про участь батьків у вихованні та утриманні дитини після розірвання шлюбу, відповідно до умов якого було визначено, що донька ОСОБА_4 залишається проживати з матір`ю, а батько має право на особисті побачення з донькою 
із дотриманням звичного розпорядку дня дитини та із врахуванням її інтересів 
та занять не менше 10 днів щомісячно. При цьому в договорі було визначено права батька на особисті побачення з донькою у будні дні, не порушуючи нормального та звичного розпорядку дня, після закінчення занять в дитячому навчальному закладі, не пізніше ніж до 21 год. 00 хв. цього ж дня, два рази 
на тиждень, за попереднім погодженням з матір`ю та особисті побачення батька з донькою на вихідні дні щомісяця почергово з мамою (субота, неділя) 
за попередньою домовленістю з матір`ю та врахуванням інтересів та занять дитини. Після проведеного з дитиною часу, батько зобов`язується повернути дитину до її постійного місця проживання з матір`ю або до іншого обумовленого батьками місця у визначений цим договором час.
 
Разом з тим, позивач посилалась на те, що укладання договору про участь батьків у вихованні та утриманні дитини після розірвання шлюбу не змінило 
на краще ставлення відповідача до доньки. Як і раніше, відповідач ставив свої власні інтереси вище інтересів доньки, що негативно на неї впливало. Наприкінці липня 2019 року позивач звернулася до дитячого психолога щодо проведення психологічного обстеження доньки, з метою з`ясування, яким чином сімейна ситуація, індивідуально-психологічні особливості батька та матері впливають 
на емоційний стан та психічний розвиток дитини. Психологічне дослідження тривало у період з 27 липня 2019 року по 30 серпня 2019 року, і за його результатами було встановлено, що ОСОБА_4 за своїм інтелектуальним розвитком відповідає віковій нормі дитини старшого дошкільного віку; батько 
не входить до соціально-підтримуючого оточення дитини, хоча дитина неодноразово згадувала батька під час виконання своїх завдань; поведінку батька ОСОБА_4 сприймає як даність, яку вона не може змінити.
 
До розлучення і укладання договору відносно дитини в житті сторін було багато непорозумінь, які негативно відображалися на доньці. Проте, після підписання договору відносно дитини, донька ще частіше ставала свідком агресивної поведінки батька, що ще більше погіршило її психоемоційний стан. При цьому, відповідач не намагається дотримуватися умов договору, розуміючи, що жодної відповідальності за порушення або невиконання умов договору для нього немає, що робить даний документ недієвим по відношенню до захисту прав та інтересів дитини.
 
Просила розірвати договір про участь батьків у вихованні та утриманні дитини після розірвання шлюбу від 26 лютого 2019 року в частині прав і обов`язків батька (розділ 2 та 3 договору); визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 ; встановити ОСОБА_2 порядок спілкування з дитиною: кожну першу 
та третю суботу з 11 години до 19 години, зобов`язавши ОСОБА_2 повертати дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після проведення з нею часу до її фактичного місця проживання до 19 години.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що оскільки підстав для розірвання договору, передбачених частиною другою статті 651 ЦК України, судом при розгляді справи встановлено не було, а тому відсутні підстав для визначення місця проживання дитини 
з матір`ю та встановлення способів участі батька у вихованні дитини, оскільки згідно умов укладеного між сторонами договору про участь батьків у вихованні та утриманні дитини після розірвання шлюбу від 26 лютого 2019 року ці питання врегульовано, зокрема, визначено, що дитина проживає з матір`ю (пункт 2.1. договору), та чітко встановлено способи спілкування батька з дочкою (пункти 3.3., 3.4., 3.5 договору). Умови даного договору є обов`язковими для сторін, однак можуть бути змінені за їхньою взаємною домовленістю, що передбачено умовами договору.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1  подала до Верховного Суду касаційну скаргу 
у якій просила суд касаційної інстанції оскаржувані рішення скасувати 
та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами залишено поза увагою, 
що недотримання батьком умов договору робить цей документ недієвим відносно дитини, а внесення змін до умов договору є неможливим через недовіру до відповідача. Умовами спірного договору сторони передбачили можливість розірвання його у судовому порядку.
 
Крім того, судами застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року в справі № 727/3856/18.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу 
до касаційного суду не направили. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 755/17637/19, витребувано її з Дніпровського районного суду м. Києва.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
06 березня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
27 травня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 
 
26 лютого 2019 року між сторонами укладено договір про участь батьків 
у вихованні та утриманні дитини після розірвання шлюбу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т. В. 
та зареєстрований в реєстрі за № 425, за умовами якого сторони визначили участь кожного з батьків у вихованні і спілкуванні з дитиною та розподілили права та обов`язки по утриманню дитини.
 
Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 договору, сторони домовилися, що донька проживає з матір`ю за її фактичним місце проживання. На момент підписання договору фактичним місцем проживання матері є: АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до пункту 3.3 договору, сторони погодились, що батько має право 
на особисте безперешкодне спілкування з донькою, використовуючи будь-які засоби зв`язку: телефон, електронну пошту, тощо, за умови, що це не порушує нормального та звичного розпорядку дня доньки.
 
Відповідно до пункту 3.4 договору, сторони домовились, що батько має право отримувати від вчителів, тренерів, лікарів та будь-яких інших осіб у будь-якому вигляді і на будь-яких носіях інформацію стосовно виховання, стану здоров`я 
та розвитку дитини.
 
Відповідно до пункту 3.5 договору, сторони домовились, що батько має право 
на особисті побачення з донькою на рівних з матір`ю правах із дотриманням звичного розпорядку дня дитини та з врахуванням її інтересів та занять 
не менше 10 днів щомісячно, у визначений батьками спосіб, а саме: особисті побачення батька з донькою у будні дні, не порушуючи нормального та звичного розпорядку дня дитини після закінчення занять в дитячому навчальному закладі, не пізніше ніж до 21 год. 00 хв. цього ж дня (канікулярні дні дитини - 
не пізніше ніж до 22 год. 00 хв.) два рази на тиждень, за попереднім погодженням з матір`ю; особисті побачення батька з дитиною на вихідні дні щомісяця почергово з мамою (субота, неділя) за попередньою домовленістю 
з матір`ю та врахування інтересів та занять дитини; після проведеного з дитиною часу, батько зобов`язується повернути дитину до її постійного місця проживання з мамою або до іншого обумовленого батьками місця у визначений цим договором час.
 
Також встановлено, що дитина проживає разом з матір`ю в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Спорів щодо місця проживання дитини між сторонами на даний час немає.
 
Відповідно до пункту 7.2 договору, зміни в цей договір можуть бути внесені 
за взаємною згодою сторін, що оформляється додатковою угодою до цього договору та посвідчується нотаріально.
 
Відповідно до пункту 7.3 договору, зміни та доповнення, додаткові угоди 
та додатки до цього договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами 
та нотаріально посвідчені. У разі необхідності, батько та мати можуть змінити (конкретизувати) письмовий графік (розклад) участі у вихованні дитини, викладений у пункті 3.5 цього договору, що потребує нотаріального посвідчення та буде невід`ємною частиною цього договору.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частин першої, другої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства 
є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статі 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини третьої сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам 
СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.
 
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
 
Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається 
у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
 
Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України 
є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.
 
Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає зі змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.
 
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які 
є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
 
Ухвалюючи оскаржувані судові рішення про відмову в задоволенні позову, суди правильно виходили із недоведеності позивачем своїх позовних вимог, суду 
не надано належних та допустимих доказів, які б довели протиправну поведінку відповідача відносно його малолітньої дитини, порушення з його боку умов укладеного договору про утримання дитини, а вказані ОСОБА_1 підстави для розірвання договору в односторонньому порядку не є вагомими.
 
Доводи касаційної скарги, що судом апеляційної інстанції застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 15 липня 
2020 року в справі № 727/3856/18 не знайшли свого підтвердження, оскільки 
не спростовують правильність застосування судами норм матеріального права 
у правовідносинах, що виникли між сторонами.
 
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року 
у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 
 
Верховний Суд наголошує на тому, що суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення 
у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих 
та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2020 року 
та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
та оскарженню не підлягає. 

Судді: | С. Ю. Бурлаков
| В. М. Коротун
| М. Є. Червинська